A radioaktivitási határérték 76-szoros túllépése pontosan ugyanolyan genetikai károsodást okozna,
mint ez a viszonylag gyenge sugárzó egy faluban.
El kell képzelni, hogy ez mit jelent:
A radioaktivitás esetében – jó okból – az egészségvédelem előírja, hogy ez tilos.
A mobilhálózatok esetében ez megengedett.
De ha már van mobilhálózati sugárzás, akkor az nem csak egy pillanatig tart, hanem hosszabb ideig.
És akkor el tudják képzelni, mi történik.
Az izmok, különösen az artériák környékén, megfeszülnek.
Az idegsejtek továbbítják az impulzusokat; ha éppen egy fájdalomidegről van szó, akkor tartós fájdalmat érez.
Ez az állandó fájdalom – sajnos ezt kell mondanom – olyan súlyossá válhat, hogy szélsőséges esetekben az
emberek már nem tudták elviselni, és öngyilkosok lettek.
Nagyon köszönöm a kedves bemutatást.
Ez nagyon kedves.
Még a Bajor Rádió egyik tudományos műsorában is azt állították: a mobilhálózatok nem lehetnek károsak, hiszen az
energia – vagyis a kvantumenergia, ahogy hallottuk – túl csekély ahhoz, hogy kémiai kötéseket bontson.
Tehát nem lehet káros.
Elnézést, de nálunk még az állami média is ilyen ostobaságokat terjeszt. És nem csak a Bajor Rádió.
Tudni kell, hogy a biológiai hatások nem csupán kémiai eredetűek, hanem hogy bizonyos anyagok, fehérjék – pusztán
fizikai alakjuk és fizikai hatásuk révén – biológiailag aktívak.
És a fizikusok számára: talán érdekes lehet a „Van der Waals-erők” kifejezés, amelyek energiája
pontosan abban a tartományban mozog, amelyről itt szó van.
De fizikai ismeretek nélkül is meg lehet érteni, mi történik.
Nézzünk meg egy cellát!
A képen egy kék gömb látható, egy sejtmembránnal körülvett sejt.
Ez a sejtmembrán elválasztja a sejten kívüli területet, amelyet többnyire pozitív töltésű részecskék töltenek be.
Itt sárga kis gömbökkel ábrázoltam a kalciumionokat, de nem csak kalciumról van szó – kálium és számos más ion is jelen van.
A cellában túlnyomórészt negatív töltésű részecskék találhatók, pl. klór.
És ahogyan a „királyi gyermekek” esetében is, a negatív töltésű részecskék a pozitívakhoz akarnak vonzódni, és fordítva,
de nem tudnak egymáshoz jutni, mert ott van a sejtmembrán.
A sejtmembránon viszont lyukak vannak.
Lyukak, amelyek mindegyike csak egyfajta részecskét enged át.
Itt a piros pontok olyan lyukak, amelyeken a kalcium áthalad.
Vannak olyanok, amelyek a káliumot engedik át, mások pedig más anyagokat stb., de általában ezek a lyukak el vannak dugulva.
Bonyolult molekulák és fehérjék torlaszolják el, amelyek megakadályozzák a kalciumionok bejutását.
Ha jobban megnézzük, hogyan vannak eltömődve ezek a lyukak, láthatjuk, hogy spirál alakú részecskékről van szó.
A spirálok pedig azért tartják meg alakjukat, mert a töltések nem egyenletesen oszlanak el, hanem egymást vonzzák.
Így a spirál nem tud feltekeredni.
De ha most sugárzással hatunk rá, akkor a spirál rezegni kezd – a fizikusok számára: torziós rezgésekbe.
És akkor előfordulhat, hogy a rezgés olyan erős lesz, hogy a feltöltött részecskék túl messze kerülnek egymástól ahhoz,
hogy még elég erősen vonzzák egymást, vagyis a spirál felbomlik.
Ez itt látható.
A sejtmembránban, vagyis az ilyen kalciumcsatornákban ez így néz ki:
Egy ilyen csatornában spirálok vannak; itt csak kettőt rajzoltam le, valójában négy van.
Ha a sugárzás eléri ezeket, akkor – amennyiben a sugárzás elég erős – ezek a spirálok bizonyos körülmények között
felbomlanak, elveszítik merevségüket, és a kalciumionok, azaz a pozitív töltésű kalciumrészecskék beáramolhatnak.
Nos, ez önmagában nem szokatlan folyamat, hiszen ha például megfeszít egy izmot, akkor kalcium áramlik be az izomsejtekbe.
Vagyis az izomsejtekben a kalcium váltja ki az összehúzódást.
Az idegsejtek esetében a kalcium biztosítja az idegimpulzus továbbítását, így ez nem jelent problémát.
De ha már van mobilhálózati sugárzás, akkor az nem csak egy pillanatig tart, hanem hosszabb ideig.
És akkor el tudják képzelni, mi történik.
Az izmok, különösen az artériák környékén, megfeszülnek.
Az idegsejtek továbbítják az impulzusokat; ha éppen egy fájdalomidegről van szó, akkor tartós fájdalmat érez.
Ez az állandó fájdalom – sajnos ezt kell mondanom – olyan súlyossá válhat, hogy szélsőséges esetekben az
emberek már nem tudták elviselni, és öngyilkosok lettek.
Sajnos így van, több ilyen esetet is ismerek, szörnyű dolog.
Rendben, mi történik akkor, ha a kalcium bejut a sejtbe?
Ezt követően egy egész reakciólánc indul be.
Ezek a reakciók – itt csak az egyik láncot ábrázoltam, de több is létezik.
A kék négyzetek végpontja a fontos.
Itt látható, hogy megjelennek a szabad gyökök és az oxidatív stressz.
Ezek az oxidatív stresszt okozó anyagok rendkívül agresszív kémiai vegyületek, amelyek többek
között a genetikai anyagot – a DNS-t – támadják meg.
Ezt egyébként a végső hatás szempontjából már nagyon sok kísérletben vizsgálták, még sok-sok évvel ezelőtt.
Úgy gondolom, jóval több mint 100 tudományos tanulmány foglalkozik ennek a jelenségnek a vizsgálatával.
És jelenleg éppen ismét egy fellendülés van, szinte minden héten megjelennek új tanulmányok erről a témáról.
A legismertebb tanulmány az úgynevezett „Reflex-tanulmány” volt, amelyet az EU megbízásából készítettek, és amely ennek megfelelően
nagy nyilvános visszhangot váltott ki, miközben az iparág hevesen támadta – hihetetlen rágalmazásokkal és aljas eszközökkel.
Erre most nem térünk ki, talán a szomszédom, Scheidsteger úr.
Nos, ezek a kémiai reakciók – mint már említettem – többek között genetikai változásokhoz vezetnek, és ezeknek
a genetikai változásoknak két lehetséges kimenetele van.
Vagy rák, vagy rossz örökség a következő generáció számára.
Először is nézzük meg közelebbről, hogyan lehet számszerűsíteni a genetikai károsodásokat.
Természetesen az egyes sejtek DNS-ét is megvizsgálhatjuk, hogy megnézzük a károsodásokat.
Az utóbbi időben sikerült nekünk valami, amit az emberek nem tartottak lehetségesnek.
Tudják, hogy az osztódás előtt a genetikai anyag kromoszómákba rendeződik.
Ha a DNS, azaz a genetikai anyag károsodik, akkor károsodott kromoszómák is keletkeznek.
És van egy különösen érdekes típus, ezek az úgynevezett dizentrikus kromoszómák.
Ezeket a radioaktivitási vizsgálatok során használják annak megállapítására, hogy az
ember milyen radioaktív sugárzást kapott.
Ezt tudniuk kell: a dizentrikus kromoszómák gyakorlatilag kizárólag sugárzás hatására keletkeznek, nem
pedig kémiai hatások vagy más környezeti tényezők miatt, hanem kizárólag sugárzás hatására.
Éppen ezért a bíróságok is elismerik, hogy a diszentrikus kromoszómák száma vagy gyakorisága
megbízható mutatója a radioaktív sugárterhelésnek.
Mi, azaz egy csoport, amelynek több tagja is itt van, két falut hasonlítottunk össze.
Az egyik faluban volt egy mobilantenna, ami nem is volt különösebben erős, a másikban pedig egyáltalán nem volt.
Egyébként a lakosságot vagy a vizsgált lakossági csoportot aprólékosan összehasonlították, pontosan
úgy, ahogyan azt a radioaktivitás esetében is szokták.
Vagyis az emberekről – a korábbi egészségügyi előzményeikről, étkezési szokásaikról, egészen a
sajtfogyasztásig – mindent pontosan tudni akartak.
És ő éppen ennyi embert választott ki.
A sugárzásnak kitett embereknél – mint már említettem, egy teljesen átlagos, nem különösebben erős mobilátjátszó állt a falu
egyik házának tetején – olyan kromoszómaeltéréseket okozott, amelyek radioaktív sugárzás
esetén 76 év alatt a határértékig alakulnának ki.
Vagy másképp fogalmazva:
Mivel a (radioaktív) sugárzás gyakorlatilag csak egy évig volt jelen nagyon erős formában – a radioaktivitási határérték
76-szoros túllépése pontosan ugyanolyan örökletes károsodást okozna, mint ez a viszonylag gyenge sugárzó egy faluban.
El kell képzelni, hogy ez mit jelent.
A radioaktivitás esetében – jó okból – az egészségvédelem előírja, hogy ez tilos.
A mobilhálózatok esetében ez megengedett.
Visszatérve: ez gyakorlatilag mit jelent?
Az egyik végkimenetel a rák, erről már beszéltünk.
Számtalan tanulmány foglalkozik a mobiltelefon-használatból eredő rák kialakulásának vizsgálatával.
Itt csak néhány lényegeset, talán a leghíresebbeket emeltem ki.
Az első Hardelltől származik, aki kifejezetten azt vizsgálta, hogy ha az emberek mobiltelefonját a fülükhöz tartva telefonálnak,
akkor gyakrabban fordulnak-e elő agydaganatok, vagy sem?
És rájött, hogy:
Megnövekedett az agydaganatok száma, méghozzá úgy, hogy ha a jobb kézzel telefonálunk, akkor a jobb oldalon,
ha pedig a bal kézzel, akkor a bal oldalon jelentkeznek.
A Nemzeti Toxikológiai Program második pontja.
Ez szintén egy olyan tanulmány, amelyet az állam, az amerikai állam rendelt meg.
Több ezer egeret és patkányt sugárterápiának vetettek alá, és megállapították, hogy
bizonyos rákfajták a sugárzás hatására alakultak ki.
Statisztikailag kifogástalanul alátámasztott.
Ezekben a vizsgálatokban viszonylag erős sugárzásnak voltak kitéve.
Akkor azt mondtuk: „Hát, nálunk az sugárzás sokkal gyengébb.”
Ezért Belpoggi asszony Olaszországban is elvégezte ugyanazokat a vizsgálatokat, mind a határértékünket kissé
meghaladó, mind pedig azt jóval alulmúló sugárzási értékekkel, és ugyanarra az eredményre jutott.
Vagyis még a határértékünknél jóval alacsonyabb koncentrációknál is bebizonyosodott, hogy állatoknál – különösen patkányoknál –
rák alakul ki; igaz, csak bizonyos típusú rákok, de ez is valami.
Lin professzor pedig eredetileg a mobiliparban dolgozott.
Ezeknek a kísérleteknek az alapján kijelentette: „Most már kétségtelenül bizonyított: a mobilhálózat rákot okoz!”
Ezt egy másik tanulmányban is meg lehet vizsgálni, szintén hivatalos angol nyelvű adatok alapján.
Nagy-Britanniában a hivatalok e tekintetben eltérnek egymástól...
Elnézést, ezt elfelejtettem: még elmegyünk a Belpoggi-ba:
Az emberek által kapott dózis sőt lineáris összefüggést mutat azzal a valószínűséggel, hogy az állatoknál rák alakult ki.
De térjünk vissza az angol tanulmányhoz: ezek az angol egészségügyi hatóság adatai.
A kutatók a 4. fokozatú gliómákat, vagyis a különösen agresszív agydaganatokat vizsgálták, méghozzá olyan
daganatokat, amelyek gyakorlatilag mindig halálos kimenetelűek.
Ezeket az agy különböző területei alapján különböztetik meg.
A zöld görbe azokat az agyi régiókat jelöli, amelyek az évek során nem változtak jelentősen.
A piros görbe kizárólag a frontális lebenyre vonatkozik, amely oldalirányban átnyúlik az oldalsó lebenyre.
És a mobilhálózatok bevezetése óta ez a szám gyorsan emelkedett.
Sajnos a statisztikám viszonylag korán véget ér.
Az én lustaságom miatt nem frissítettem az adatokat azóta, de folytatjuk.
Rendben, ezek voltak a rákos megbetegedések.
Nos, azt lehet mondani, hogy ha valaki ki akarja magát tenni a sugárzásnak – pedig legalább egy részét – de csak egy részét
– elkerülhetné –, akkor saját magát okolhatja, ha rákot kap.
Cynikus, de gyakran ezt vágják az ember arcába.
Amiért biztosan nem lehet mentséget találni, az a következő generációnak okozott kár.
Végrehajtottunk egy vizsgálatot 7 000 besugárzott malaccal és körülbelül 10 000 besugárzatlan malaccal.
Pont abban a hónapban, valóban abban a hónapban, amikor a sugárzás megkezdődött, a
vemhes kocák elkezdtek sérült malacokat szülni.
Itt rögzítettem néhányat.
Ez nagyon emlékeztet a „Contergan”-ra.
Tudni kell, hogy ennek a sugárzásnak az átlagos értéke néhány száz mikrowatt/m² volt, a legmagasabb – sőt,
hivatalosan mért – érték pedig legfeljebb 1 200 mikrowatt/m².
A határértékünk 10 millió!
De ennél a gyenge sugárzásnál is kialakulnak náluk ezek a rendellenességek.
És ha csak azokat vesszük figyelembe, amelyek születéskor láthatóak – nem a belső szervek károsodásait, hanem
a rögtön észlelhetőket –, akkor a malacok 1%-a sérült.
Tudniuk kell, hogy genetikailag a sertések nagyon hasonlítanak az emberhez.
És ez nem csak a sertésekre vonatkozik, a szarvasmarháknál is előfordulnak fejlődési rendellenességek.
Vagyis az állatvilágon halad át.
Ezt a növényeknél is megfigyeltük.
Erről nincs képeim.
Most kérem, gondolkodjanak el:
Lehetne olyan mobilhálózatunk, amely a sugárzás töredékével is megelégedne.
Talán valaki közülünk még rátér arra, hogy ez gyakorlatilag hogyan működik.
A jelenlegi módszer olcsóbb, és nagyobb nyereséget biztosít az üzemeltetőknek.
Tényleg ezt akarjuk?
Vagyis kockáztatjuk, hogy utódaink 1%-a látható károsodást szenvedjen, csak azért, hogy olcsóbb legyen?
Kérjük, ne feledje, hogy itt csak a látható sérülésekről van szó.
Azok az embereknél nem születnek.
Ismét szörnyű ezt mondanom, de így van: ezeket a gyerekeket elvetetik.
Egyetlen statisztikában sem fogják megtalálni őket.
De tényleg ezt akarjuk?
Tényleg ezt akarjuk, csak azért, hogy olcsóbb legyen?
Köszönjük a figyelmüket.