76 kartus viršijus radioaktyvumo ribinę vertę, būtų padaryta tokia pati genetinė žala,
kaip ir dėl šio palyginti silpno siųstuvo kaime.
Reikia įsivaizduoti, ką tai reiškia:
Kalbant apie radioaktyvumą, sveikatos apsauga yra įtvirtinta ne be priežasties – tai draudžiama.
Mobiliojo ryšio srityje tai leidžiama.
Bet jei mobiliojo ryšio spinduliuotė yra, tai ji veikia ne tik akimirksnį, o ilgą laiką.
Ir tada galite įsivaizduoti, kas nutinka.
Raumenys, ypač tie, kurie apgaubia arterijas, susitraukia.
Nervų ląstelės perduoda impulsus; jei tai skausmo nervas, tuomet jūs jaučiate nuolatinį skausmą.
Šis nuolatinis skausmas gali – deja, turiu tai pasakyti – tapti toks stiprus, kad
kraštutiniu atveju žmonės jo nebeiškentė ir nusižudė.
Labai ačiū už malonų pristatymą.
Tai labai malonu.
Net Bavarijos radijo mokslo laidoje buvo teigiama: mobilusis ryšys negali būti žalingas, nes energija – turima
omenyje kvantinė energija, kaip jau girdėjome – yra pernelyg maža, kad galėtų suardyti cheminius junginius.
Taigi tai negali būti žalinga.
Atleiskite, bet tokios nesąmonės pas mus skleidžia net valstybinė žiniasklaida. Ir ne tik „Bayrischer Rundfunk“.
Reikėtų žinoti, kad biologinis poveikis kyla ne tik dėl cheminių savybių, bet ir dėl to, kad tam tikros
medžiagos, baltymai, yra biologiškai aktyvūs vien dėl savo fizinės struktūros ir fizinio poveikio.
O fizikams tarp jūsų: galbūt jus sudomins sąvoka „Van der Waals jėgos“, kurių energija atitinka būtent tą
mobiliojo ryšio dažnių diapazoną, apie kurį čia kalbama.
Tačiau net ir neturint fizikos žinių galima suprasti, kas vyksta.
Pažvelkime į vieną langelį.
Šioje nuotraukoje matoma mėlyna rutulė – tai ląstelė, apsupta ląstelių membranos.
Ši ląstelių membrana atskiria išorinę erdvę už ląstelės ribų, kurioje dažniausiai yra teigiamai įkrautų dalelių.
Čia geltonomis mažomis rutuliukais pažymėjau kalcio jonus, tačiau čia yra ne tik kalcio, bet ir kalio bei daugelio kitų jonų.
Ląstelėje vyrauja neigiamos dalelės, pvz., chloras.
Ir kaip ir „Karališkųjų vaikų“ atveju, neigiamai įkrautos dalelės nori priartėti prie teigiamų, o teigiamos – prie neigiamų,
tačiau jos negali susiliesti, nes tarp jų yra ląstelių membrana.
Tačiau ląstelių membrana turi skylučių.
Angos, pro kurias praeina tik vienos rūšies dalelės.
Čia raudoni taškai yra skylės, pro kurias prasiskverbia kalcis.
Yra ir tokių, kurios praleidžia kalį, dar kitos – kitas medžiagas ir pan., tačiau paprastai šios angos yra užkimštos.
Užkimšta sudėtingų molekulių, baltymų, kurie trukdo kalcio jonams į ją patekti.
Jei atidžiau pažiūrėti, kaip užkimšti šie skyliai, matyti, kad tai spiralės formos dalelės.
O spiralės išlaiko savo formą dėl to, kad krūviai nėra tolygiai pasiskirstę, o traukia vienas kitą.
Taigi spiralė negali susisukti.
Tačiau jei dabar ją apšvitinsime spinduliais, spirale pradės vibruoti, o fizikų terminais tariant – atsiras sukimo svyravimai.
Ir tada gali atsitikti taip, kad virpesiai taps tokie stiprūs, kad įkrautos dalelės bus per toli viena nuo kitos, kad galėtų
pakankamai traukti viena kitą, t. y. spirale išsisklaidys.
Tai parodyta čia.
Ląstelių membranoje, t. y. tokiuose kalcio kanaluose, tai atrodo taip:
Tokioje kanalo dalyje yra spiralės; čia nupiešiau tik dvi, o iš tikrųjų jų yra keturios.
Kai spinduliai patenka ant jų, tam tikromis aplinkybėmis, jei spinduliai yra pakankamai stiprūs, šios spiralės
išsiskiria, praranda savo standumą, ir kalcio jonai – teigiamai įkrautos dalelės – gali įsiskverbti.
Na, tai savaime nėra neįprastas reiškinys, nes, pavyzdžiui, kai įtempiate raumenį, į raumenų ląsteles patenka kalcio.
Kitaip tariant, raumenų ląstelėse kalcis sukelia susitraukimą.
Nervinėse ląstelėse kalcis užtikrina nervinio impulso perdavimą, taigi čia problemų nėra.
Tačiau jei mobiliojo ryšio spinduliuotė yra, tai ji veikia ne tik akimirksnį, o ilgą laiką.
Ir tada galite įsivaizduoti, kas nutinka.
Raumenys, ypač tie, kurie apgaubia arterijas, susitraukia.
Nervų ląstelės perduoda impulsus; jei tai skausmo nervas, tuomet jūs jaučiate nuolatinį skausmą.
Šis nuolatinis skausmas gali – deja, turiu tai pasakyti – tapti toks stiprus, kad
kraštutiniu atveju žmonės jo nebeiškentė ir nusižudė.
Deja, taip ir yra, žinau keletą tokių atvejų, tai siaubinga.
Gerai, o kas dabar atsitinka, kai kalcis patenka į ląstelę?
Tada įvyksta visa reakcijų grandinė.
Šios reakcijos – čia pavaizdavau tik vieną iš grandinių, jų yra keletas.
Svarbu yra galinis taškas prie mėlynų dėžučių.
Čia matote, kad atsiranda laisvieji radikalai ir oksidacinis stresas.
O šis oksidacinis stresas – tai labai agresyvūs cheminiai junginiai, kurie, be kita ko, pažeidžia genetinę medžiagą – DNR.
Beje, šis reiškinys buvo tiriamas daugybėje eksperimentų dar prieš daugelį metų.
Manau, kad yra gerokai daugiau nei 100 mokslinių darbų, kuriuose tiriamas šis reiškinys.
O šiuo metu vėl vyrauja aktyvus laikotarpis – beveik kiekvieną savaitę pasirodo naujų darbų šia tema.
Garsiausias tyrimas buvo vadinamasis „Reflex“ tyrimas, kurį užsakė ES; jis sulaukė atitinkamo visuomenės atgarsio
ir buvo aktyviai kritikuojamas pramonės atstovų – pasitelkiant neįtikėtinus šmeižtus ir baisius dalykus.
Dabar į tai nesigilinsime, galbūt mano kaimynas, ponas Scheidsteger.
Gerai, šios cheminės reakcijos, kaip jau minėta, be kita ko, sukelia genetinius pokyčius,
o šie genetiniai pokyčiai turi dvi pasekmes.
Arba vėžys, arba blogi genai ateinančiai kartai.
Pirmiausia panagrinėkime išsamiau, kaip galima įvertinti genetinius pažeidimus.
Žinoma, galima ištirti atskirų ląstelių DNR, kad būtų galima įvertinti pažeidimus.
Pastaruoju metu mums pavyko tai, ko žmonės nemanė esant įmanoma.
Jūs žinote, kad prieš ląstelių dalijimąsi genetinė medžiaga susidėlioja į chromosomas.
Jei DNR, t. y. genetinė medžiaga, yra pažeista, susidaro ir pažeisti chromosomai.
Yra vienas ypač įdomus atvejis – tai vadinamieji dizentriniai chromosomai.
Jie naudojami atliekant radioaktyvumo tyrimus, siekiant nustatyti, kokią radioaktyviąją dozę gavo žmogus.
Turite žinoti, kad: dizentrinės chromosomos susidaro praktiškai tik dėl radiacijos, ne dėl cheminių
veiksnių, ne dėl kitų aplinkos veiksnių, o tik dėl radiacijos.
Būtent todėl teismuose pripažįstama, kad dicentrinių chromosomų skaičius ar dažnumas yra patikimas
radioaktyviosios spinduliuotės poveikio rodiklis.
Mes, t. y. grupė, kurioje yra keletas iš mūsų, palyginome du kaimus.
Viename kaime stovėjo mobiliojo ryšio bokštas, netgi ne itin aukštas, o kitame jo nebuvo.
Kitais atvejais gyventojai arba tiriamoji gyventojų grupė buvo kruopščiai lyginami, kaip tai daroma ir radioaktyvumo atveju.
Kitaip tariant, norėta viską žinoti iki smulkmenų: kokias sveikatos problemas žmonės turėjo, kokie buvo jų
mitybos įpročiai, net ir tai, kiek sūrio jie suvalgydavo.
Ir jis tiesiog atrinko reikiamą skaičių žmonių.
Žmonėms, kuriems buvo taikytas spinduliavimas – kaip jau minėta, tai buvo visiškai įprastas, ne itin galingas mobiliojo ryšio
siųstuvas, įrengtas ant kaimo namo stogo – susidarė dicentriniai chromosomai, kurie atsirastų, jei tai būtų radioaktyviosios
spinduliuotės poveikis, atitinkantis 76 metų ribinę vertę.
Kitaip tariant:
Kadangi (radioaktyvi) spinduliuotė labai stipria forma išliko praktiškai tik vienerius metus – 76 kartus viršijus
radioaktyvumo ribinę vertę, būtų padaryta lygiai tokia pati genetinė žala, kaip ir dėl šio palyginti silpno siųstuvo kaime.
Reikia įsivaizduoti, ką tai reiškia.
Kalbant apie radioaktyvumą, sveikatos apsauga taikoma ne be priežasties – tai draudžiama.
Mobiliojo ryšio srityje tai leidžiama.
Grįžkime atgal – ką tai reiškia praktiškai?
Vienas iš galutinių rezultatų yra vėžys, apie tai jau kalbėjome.
Yra daugybė tyrimų, kuriuose nagrinėjamas mobiliojo ryšio sukeltas vėžys.
Čia išskyriau tik keletą svarbiausių, galbūt žinomiausių.
Pirmasis tyrimas yra Hardello, kuris specialiai tyrė, ar žmonėms, kalbantiems telefonu, laikant mobilųjį
telefoną prie ausies, padaugėja smegenų auglių, ar ne?
Ir jis išsiaiškino:
Pastebimas padidėjęs smegenų auglių skaičius: jei telefonuojama dešine ranka, augliai dažniau atsiranda
dešinėje pusėje, o jei – kaire ranka, tuomet – kairėje pusėje.
Antrasis punktas iš Nacionalinės toksikologijos programos.
Tai taip pat yra tyrimas, kurį užsakė JAV vyriausybė.
Buvo apšvitinta keletas tūkstančių pelių ir žiurkių, ir nustatyta, kad tam tikros vėžio rūšys atsirado dėl radiacijos.
Statistiškai nepriekaištingai pagrįsta.
Tačiau šių tyrimų metu buvo naudojama palyginti stipri spinduliuotė.
Tada pasakėme: „Na, pas mus spinduliuotė juk daug silpnesnė.“
Todėl ponia Belpoggi Italijoje atliko tuos pačius tyrimus su spinduliuote, šiek tiek viršijančia mūsų ribinę vertę, taip
pat ir gerokai žemiau jos, ir priėjo prie tos pačios išvados.
Kitaip tariant, netgi esant koncentracijai, kuri gerokai mažesnė už mūsų nustatytą ribinę vertę, gyvūnams,
ypač žiurkėms, buvo įrodyta, kad susidaro vėžys – tiesa, tik tam tikrų rūšių, bet vis dėlto.
Be to, profesorius Lin anksčiau dirbo mobiliojo ryšio sektoriuje.
Remdamasis šiais eksperimentais jis pasakė: „Dabar tai neabejotinai aišku: mobilusis ryšys sukelia vėžį!“
Tai galima pamatyti ir kitoje studijoje, kurioje taip pat pateikiami oficialūs duomenys anglų kalba.
Jungtinėje Karalystėje šios institucijos skiriasi...
Atleiskite, pamiršau paminėti, kad dar einame pas Belpoggi:
Žmonėms skirta dozė netgi tiesiogiai koreliuoja su tikimybe, kad gyvūnai susirgo vėžiu.
Bet grįžkime prie to tyrimo, kurį atliko Anglijos sveikatos tarnyba.
Jie tyrė 4 laipsnio gliomas, t. y. ypač agresyvius smegenų navikus, kurie praktiškai visada baigiasi mirtimi.
Jos buvo suskirstytos pagal skirtingas smegenų sritis.
Žalia kreivė rodo daugumą smegenų sričių, kurios per metus beveik nepasikeitė.
Raudona kreivė atspindi tik priekinį skilvelį, kuris tęsiasi į šoną ir apima šoninius skilvelius.
Nuo mobiliojo ryšio įvedimo šis skaičius sparčiai augo.
Deja, mano statistika baigiasi gana anksti.
Tai dėl mano tinginystės, kad nuo tada nebeatsinaujinu duomenų, bet viskas tęsiasi.
Gerai, tai buvo vėžio atvejai.
Galima pasakyti, kad jei kas nors nori būti veikiami radijo bangų spinduliavimo, o juk bent dalį jo – bet tik
dalį – galima išvengti, tai jei suserga vėžiu, kaltas pats.
Tai ciniška, bet tai dažnai mums metama į veidą.
Viena sritis, kurioje tikrai nėra pateisinimo, yra žala ateinančiai kartai.
Mes atlikome tyrimą, kuriame dalyvavo 7 000 apšvitintų paršelių ir apie 10 000 neapšvitintų.
Būtent tą mėnesį, tikrai būtent tą mėnesį, kai prasidėjo radiacija, nėščios paršos ėmė gimdyti sužalotus paršelius.
Čia užrašiau keletą.
Tai labai primena „Contergan“ atvejį.
Reikia žinoti, kad šios spinduliuotės intensyvumas vidutiniškai siekė kelis šimtus mikrovatų kvadratiniam
metrui, o didžiausias – net oficialiai išmatuotas – buvo 1 200 mikrovatų kvadratiniam metrui.
Mūsų riba yra 10 milijonų!
Tačiau dėl šio silpno spinduliavimo jiems atsiranda šios anomalijos.
O jei atsižvelgčiau tik į tuos, kurių pažeidimai matomi gimimo metu – ne vidaus organų, o tuos, kurie
matomi iš karto, – tada turime 1 % pažeistų paršelių.
Turite žinoti, kad genetiškai kiaulės yra labai panašios į žmogų.
Ir visa tai susiję ne tik su kiaulėmis – galvijų atveju taip pat pasitaiko išsigimimų.
Kitaip tariant, jis apima visą gyvūnų karalystę.
Tai pastebėjome ir augalų atveju.
Neturiu jokių nuotraukų šia tema.
Dabar prašau jus pagalvoti:
Mes galėtume turėti mobilųjį ryšį, kuris veiktų naudodamas tik nedidelę dalį spinduliuotės.
Gal kas nors iš mūsų paaiškins, kaip tai praktiškai veikia.
Dabartinis metodas yra pigesnis ir užtikrina didesnį pelną operatoriams.
Ar tikrai to norime?
Arba kitaip tariant, ar mes rizikuojame, kad 1 % mūsų palikuonių turės matomų sveikatos
sutrikimų vien dėl to, kad tai būtų pigiau?
Prašome nepamiršti, kad čia kalbama tik apie matomus pažeidimus.
Jie žmonėms negimsta.
Vėlgi, gaila tai sakyti, bet taip yra – šie vaikai yra abortuojami.
Jų nerasite jokiose statistikos duomenyse.
Bet ar mes to norime?
Ar mes to norime tik tam, kad viskas būtų pigu?
Labai dėkojame už jūsų dėmesį.