[Бяхме ли отгледани, за да бъдем роби?
Доминирането на детската стая е най-голямата политическа грижа, за да може да се
управлява човекът, който след това пораства.
[МОЖЕМ ЛИ ДА ПРИНУДИМ ЛЮДИТЕ ДА СЕ СЪБУДЯТ?
Как трябва да оформя посланието си, за да се присъединят хората към него?
Първият ми отговор винаги е: "Забравете за това".
Не можете да привлечете хора чрез съобщенията.
Те трябва да преминат през собствения си опит.
Те трябва сами да изпитат болка.
Разделението е принцип, който пречи на протестните движения да постигнат точно това, а именно да се
обединят около един човек и да направят протеста способен да спечели мнозинство и да управлява.
Колкото повече хора се фокусират върху основните конфликти, толкова по-малко енергия се хаби и
страдания се причиняват в тези дребни войни.
Всъщност това може да стане сравнително бързо и дори безпроблемно, като няколко души обединят сили тук и там.
Промяната започва с един прост въпрос.
Какво можем да направим?
Точно този въпрос беше в центъра на Барометъра на свободата 2025 г., който проведох съвместно с A-WEF.
Онлайн проучване, в което взеха участие повече от невероятните 22 000 души.
22 000 души, които са дали ясен отговор.
На тях им е писнало.
Достатъчно политически патернализъм, достатъчно медийна манипулация, достатъчно подкопана демокрация.
Волята да се изправим срещу това е голяма, но блокадите са също толкова големи.
Наистина искаме да знаем.
Какво парализира мирния протест и какво е необходимо, за да се превърне разочарованието в движение?
Продължих да търся и намерих отговори.
Скъпи зрители, предстои ви да чуете концентрирана експертиза.
Есенцията от повече от 10 часа интервюта със седем известни учени.
От историци до психоаналитици и учени в областта на комуникациите.
Висококвалифицирани експерти в своята област, които хвърлят светлина върху ключовите ни въпроси от различни ъгли:</b
Седем смели хора, които задават неудобни въпроси и дават също толкова неудобни отговори.
Тези, които задават въпроси и които сами се борят за промяна.
Те повишават глас.
Заедно проведохме задълбочени дискусии, за да разберем как можем да обединим усилията си за по-добро бъдеще.
Как да бъдем силни заедно срещу разделението, корупцията, лъжите и пропагандата, срещу тиранията и
войната. И за мир, свобода, хуманност и честност.</b
Дори и да не сме съгласни с всичко, има общи цели, които ни обединяват.</b
И точно така ще бъде за вас, скъпи зрители.</b
Защото и вие сте се включили, за да разберете как неудовлетворението може да се превърне в промяна.
Какви са пречките, какви са възможностите и какъв е вашият принос.
И мога да ви кажа: ако си зададете тези въпроси, вече сте направили първата голяма
стъпка. Защото промяната започва от вас самите.</b
Човекът е много по-силен, отколкото често си мисли за себе си.
Управлението на детската градина е най-голямата политическа грижа, за да можеш да
управляваш хората, които след това порастват.
Повечето хора са отчуждени от себе си.
През възпитанието, през грешките в отношенията, че не могат да станат такива, каквито са създадени, каквито
искат да се развиват, а такива, каквито трябва да станат.
В крайна сметка обаче повечето деца успяват да се приспособят към очакванията.
Адаптацията като стратегия за оцеляване, както я описва д-р Ханс-Йоахим Мааз.
Нящо, което много хора научават много рано.
Тези, които изпълняват очакванията, получават признание.
Който се адаптира, той не се отличава.
И често дори получавате награда за това.
Този модел може да работи дълго време.
Някои хора се справят добре с него.
Това става проблематично, когато нещо се промени.
Когато светът става по-несигурен, когато старите правила вече не важат.
Когато социалните катаклизми разклащат собствения ви мироглед</b
Когато старото поведение на адаптация вече не е правилно.
Тогава може да настъпи криза.
Нящо трябва да се случи в този момент.
Трябва да се вгледате в себе си и да се изправите честно пред собствената си история.
Но точно това е, което много хора избягват, защото боли.
Защото поставя под съмнение всичко, върху което сте изградили живота си.</b
Вместо да се променят, мнозина остават конформисти - дори като възрастни.
Даже когато отдавна са осъзнали, че са недоволни.
По време на терапевтичната си работа д-р Мааз споделя, че някои хора дори се разболяват,
защото години наред са се огъвали и лъгали.
А сега идва нещо, което може би е познато на мнозина.
Когато хората започнат да се освобождават от този модел, те често се чувстват по-добре отвътре.
Но отвън става по-трудно.
Взаимоотношенията се променят.
Възниква напрежение.
Това обикновено много често е цената, която плащате, когато започнете да виждате ясно.
Нещо, което много от критично настроените хора, които се събудиха днес, трябваше да изпитат от първа ръка.
И този конфликт засяга не само възрастните, но и децата.</b
Защото какво се случва, когато родителите се опитват да бъдат честни с децата си, когато ги насърчават да
бъдат себе си и да подлагат нещата на критичен анализ?
Тогава тези деца често се оказват в конфликт, казва Ханс-Йоахим Мааз.
Конфликт между това, което преживяват у дома, и това, което училището и обществото очакват от тях.
По принцип като родители имаме възможност само да отгледаме децата си така, че те да се впишат в едно
дисфункционално, нормопатично общество, или да се отнасяме към тях по-хуманно, по-честно, по-открито.
Тогава децата имат сериозен проблем с постигането на успех в едно нормопатично общество.
Това е трудна констатация.
Родителите са изправени пред дилема.
Ако адаптират децата си, те имат по-голям шанс да се справят със системата.
Ако те възпитават децата си открито, честно и критично, често им е по-трудно.
По-трудно в училище, по-трудно в обществото.
Трагично противоречие, което трябва да се обсъди.
По-специално как родителите трябва да се справят с тази дихотомия, за да се
постигне в крайна сметка свободно общество.
Дали решението е наистина
Аз от своя страна се осмелявам да се усъмня, че тя се крие във възпитанието на децата да бъдат нечестни и да действат.
И така, виждаме, че коренът на злото, конформизма, подчинението и неспособността да отстояваш
правата си често се крие в детството и младостта.
Ако никога не сте се научили да отстоявате себе си, ще ви е трудно да го правите и като възрастен.
Решаването на всичко това е от решаващо значение, ако искаме да имаме просветено, отговорно и автономно общество.
Но това не е нещо, което може да се направи за една нощ.
Това, което може да бъде променено веднага, е собственото ни поведение спрямо нашите ближни.
Направо сега.
А това ни отвежда към друга важна тема.
Всички, които са успели да се измъкнат от конформизма и да преминат през живота си независимо,
самостоятелно и смело, имат в себе си голям дар.
Яснота, смелост, лична отговорност, способност да поставяш въпроси и да отстояваш себе си.
С тази дарба те могат да помагат и на други хора, които все още не могат да излязат от кожата си, но може би искат.
Но това изисква общност, обмен, подкрепа и мрежи.
Защото, както се казва, сме силни само заедно. И да, това е точно така. Сам ти често стоиш на едно място.
Барометърът на свободата за 2025 г. показва, че много хора се чувстват самотни.
Те биха искали да се включат повече, но им липсва общност и сплотеност.
И проучването също така ясно показва, че мнозина признават следното.
Разделението, умишлено подклаждано от медиите и политиката, не позволява да се постигне общо въздействие за общи цели.
Политологът и изследовател на демокрацията професор Улрике Геро също е наясно с това.
Разделението е принцип, който пречи на протестните движения да постигнат точно това, а именно да се
обединят около един човек и да направят протеста способен да спечели мнозинство и да управлява.
Разделението не е случайно.
Това е стар принцип на господство: разделяй и владей.
Нещо, което се използва от няколко хилядолетия.
Днес тя е ляво срещу дясно, ваксинирани срещу неваксинирани, жена срещу мъж.
Разделението, противопоставянето, е навсякъде.
Водещите политици и техните медии сеят раздори, настройват се едни срещу други, работят с
контактни виновници, разделят добрите на лоши.
Най-вероятно точно за да не може народът да се обедини, да бъде силен заедно за по-високи
цели, които действително биха обединили мнозина.
Мир, свобода, справедлив свят, добър живот за всички.
За да работим заедно по този въпрос, е необходим диалог, но той е възпрепятстван.
Наместо това се впускаме в дребнави окопни войни, казва експертът по комуникации и психолог д-р Роман Браун.
Според него цялата ни енергия трябва да се изразходва там, в тези окопни войни.
Предполага се, че ще бъдем разсеяни, докато истинските машинации, които наистина
ни вредят, се случват на заден план.
Когато хората осъзнаят, че противникът не е другият гражданин, а механизмите, които
стоят зад него, тогава нещо се променя.
Тогава отново ще има място за истински действия.
Разделението отслабва.
Това е видно не само днес, но и в историята.
Историкът и философ професор Дейвид Енгелс посочва, че съпротивата винаги се нуждае от общност.
Без общото "ние" протестът остава неефективен.
Той говори за граждански революции от минали времена, които днес едва ли ще съществуват в този вид, защото...
Подобни елементи на съпротива, на революция, естествено, изискват и съответно солидна гражданска
общност или маса от хора, или както и да го наречем.
Другият проблем обаче е, че повечето от тези хора в Европа вече не се разпознават, защото са толкова
фрагментирани от политиката на идентичността и миграцията, че вече няма естествена солидарност.
Когато хората вече не се чувстват свързани, става трудно да отстояват нещо заедно.
Ако всеки се бори само за себе си, няма сила за промяна.
И точно това се случва често днес.
Ценностите са това, което държи обществата заедно, което ги прави силни и ги обединява.
Ценностите също така са това, което поддържа хората, което им дава посока и ги кара да поемат рискове.
Професор Енгелс казва ясно: без висши ценности, които надхвърлят собствения живот и личното щастие, едва ли някой ще
се застъпи за цели като мир, свобода или справедливост.
Най-малко докато той самият не е пряко засегнат.
Понастоящем той вижда това като основен проблем, когато става дума за протест срещу настоящата несправедливост.
Много хора все още живеят твърде комфортно, за да напуснат зоната си на комфорт, особено когато
собственото им благополучие се смята за най-голямото благо.
Точно тогава липсва готовност да се рискува в името на всеобхватни цели.
За християнина професор Енгелс причината за този недостатък се крие преди всичко в липсата на вяра.
Проблемът е, че в общество, в което вече не съществува никаква абсолютна истина и в което собственият живот всъщност се
разглежда по един много материалистичен начин, в което хората вече не вярват в истината, не вярват в Бога, не вярват в
задгробния живот, не вярват в абсолютното, а всъщност виждат единствено собствения си малък
местен живот като най-важното и абсолютното нещо.
В такава ситуация ние естествено нямаме много причини да излезем на улицата, да жертваме нещо, да жертваме комфорта, може
би да жертваме собствения си живот в името на по-висша цел.
Разбира се, един несправедлив режим може да стигне доста далеч, преди хората да излязат на улицата.
В същото време солидарността на хората е разрушена от масовата миграция, политиката
на идентичност и разпадането на семействата.
Отсега дори семейството е разпокъсано.
Това означава, че всъщност е останало много малко, поне от страна на европейците, за което си струва да се борим.
Докато животът ви е сравнително удобен, често оставате на място.
Комфортът ви прави спокойни. И това е част от проблема.
Професор Енгелс поставя вярата в Бога в центъра, когато говори за висши ценности.
Човешките същества, разбира се, могат да бъдат подкрепяни и от други, първостепенни
ценности, които ги мотивират и им дават сила.
Изключително важно е да напуснем зоната си на комфорт, само ако искаме да постигнем нещо повече на този свят,
отколкото просто да увеличим собственото си щастие.
Социологът Гюнтер Рот посочва подобна същност.
Той го казва трезво: тези, които само преценяват дали си струва да протестират, рядко стават активни.
Но мнозина биха направили точно това.
Те решават дали да предприемат действия единствено въз основа на анализ на разходите и ползите.
И често е по-полезно да останете неподвижни.
И това също е вярно, както знаем от експерименти с помагащо поведение: Колкото повече хора гледат, колкото
повече хора виждат проблем или злополука, толкова по-малка е вероятността някой да помогне.</b
Колкото по-голяма е вероятността всички да чакат останалите.
За съжаление сме пренаситени, а освен това живеем в изключително богато общество.
Мнозина се примиряват.
Други се оттеглят.
Други емигрират.
Протестът е отложен или напълно прекратен.
Политологът професор Улрике Геро също вижда в това сериозен проблем.
Тя говори за отстъплението и бягството като основен проблем, когато става дума за въпроса: Кой всъщност се изправя?
Мисля, че по-големият проблем вместо протеста и неефективността на протеста е
почти тази тенденция към приватизация.
Изчерпана съм, не мога да издържа повече, няма смисъл. Не стигаме доникъде.
Да, много хора са обезкуражени. Мнозина емигрират от страх от това, което предстои.</b
Други изнасят протестите си в чужбина, защото се страхуват от лични последствия у дома.
Този страх от индивидуални недостатъци като цяло пречи на много хора да се изразяват публично
или да се включват по какъвто и да е начин.
Проблем, с който се занимава и ученият по комуникации Майкъл Мейен.</b
Майен го казва ясно.
Това е етикетиране. Етикетът се лепи на онези, които протестират или просто поставят критични въпроси.
Те са злепоставяни и омаловажавани. За да не разберем следната истина:
Да, точно така, има много от нас.
Много повече, отколкото си мислим.
Защото тези, които се изправят срещу несправедливостта, които предупреждават и
посочват лъжите, умишлено се държат настрана.
Това прави броя им да изглежда по-малък, влиянието им - по-слабо, а стойността им -
по-ниска, отколкото е в действителност.
Това възприятие обаче отговаря не толкова на действителността, колкото на резултата от успешна пропаганда.
Това отблъсква най-вече младите хора.
Тези, които все още имат много какво да губят и затова избягват да застанат на страната на клетвопрестъпниците,
десните екстремисти или каквито и да е други термини.
Комуникационният учен Майкъл Мейен ясно заявява: има потенциал за протест.</b
Тя също не е малка, но е неравномерно разпределена.
Знаем, че този протестен потенциал е приблизително една трета от населението.
Ние знаем също така къде се намира или живее този протестен потенциал.
Това е по-скоро по-възрастна клиентела, по-селска клиентела. По-скоро не са успешни предприемачи. Никой, който все още е
зависим от това да получава нещо безплатно от държавата.
Когато се съмняват, младите хора рискуват всичко.
Това ни е известно от историята на революцията.
Младите хора винаги са били тези, които са довели до промяна, защото са били готови да
рискуват много в името на много дълъг живот.
Това е по-трудно при по-възрастните хора.
В провинцията е много по-трудно.
Това е особено трудно, когато осъзнаеш, че властта - там, където се определя как да бъде интерпретирана реалността
- сега е в университетските градове, в големите градове, а не там, където има по-голям потенциал за протест.
И на всичкото отгоре преосмислянето на историята би обезкуражило младите хора.
Ако се вгледаме в миналото, ще видим, че всичко, което се е случило преди 1933 г., днес се нарича
предистория на националсоциализма в тъмното минало на Германия.
Това затруднява позоваването на положителни неща от вековете, от предишните години.
Немците, например, постоянно се убеждават, че такава и такава революция е безполезна.
Всяка революция в Германия се е провалила.
Това съвсем не е вярно, ако се вгледате по-внимателно в нещата.
Ако погледнете дългосрочните последици от революцията от 1848 г., ако погледнете революцията от 1918 г., въстанието на
моряците; ако погледнете революцията от 89-та година в ГДР.
В разказа, в разказите за тази революция обаче важните неща са потулени.</b
Ако не ми е казано, че революциите изглежда са се провалили на първо място, защото революционерите не са били готови да
прибягнат до крайната мярка - а именно просто да убият противниците си - а са предпочели
преговорите, нормалното човешко взаимодействие.
Ако това не ми е казано, тогава не разбирам защо революционерите от 1848 г. са или мъртви, или са
избягали в Америка, или са изчезнали безследно.
И после има още нещо.
На хората се внушава, че само те са част от едно лудо малцинство.
Това става, като просто не показвате протест.
Това пречи на другите да се включат. И също така предотвратява възникването на публична дискусия по критикуваните теми.
За политолога Улрике Геро е ясно, че протестът може да бъде ефективен само ако е видим.</b
Често обаче случаят не е такъв.
Особено когато протестът не се харесва на управляващия режим.
Това често не е така, защото протестът е твърде слаб.
Проблемът се крие предимно другаде.
С други думи, мисля, че всъщност имаме много протести.
Проблемът е, че протестът не води до нищо.
Протестът не изглежда да е изразен по някакъв начин, да се промени законодателството, да се подадат оставки, да се
възстанови доверието. С други думи, че по някакъв начин се вземат мерки, в които хората след това
също могат да видят: Протестът е дал резултат.
Тоест въпросът ми не е дали демонстрираме достатъчно.
Въпросът ми е: къде е протестът?
Това е първият ми въпрос. И изглежда, че той няма да стигне доникъде.
И вторият въпрос е: кой протест е добрият протест днес?
Защото в основата си имаме пейзаж на мнения, който е фундаментално разделен. И в това отношение
вече правим разлика между добри и лоши протести.
Например, когато имаме протести като миналогодишните - всички срещу десницата - тогава това е добър
протест. Той се показва навсякъде, във всички медии.</b
Но когато, както неотдавна в Хага, например, имаше наистина, наистина големи протести срещу Газа,
срещу геноцида в ивицата Газа, това не се вижда.
Имаме и въпроса: Кой протест ще бъде показан?
През последните години се стигна до ситуация, в която протестът като нарушаване на обществения
ред е забранен и от закона, така да се каже.
И затова протестът става все по-тих.
Ситуацията в науката, областта, в която се създава знанието, е подобна на тази в протеста.
Знанието, въз основа на което политиката, медицината и в крайна сметка цялото общество вземат решения.
Но и тук са позволени само определени разкази.
Различните изследователски подходи често се дискредитират чрез формулировки като дясноекстремистки или
съмнителни, което ги прави недостоверни от самото начало.
Но тук има и колеги, които казват, че не, вече не се нуждаем от изискването за противоречие за
някои неща, например изменението на климата, да.
И това ми се стори доста интересно, защото този колега по въпросите на изменението на климата след това
каза, че би искал първо да анализира фактите, за да покаже, че това изобщо не е спорно.
Така че сега, колкото и да съм наивен, си помислих: Добре, той ще представи някакви
климатични данни или климатични корелации.
Но той изобщо не го направи.
Той се позова на проучване, което показва, че в Европа въпросът за изменението на климата се поставя под въпрос главно от
радикално десни или крайно десни партии, така да се каже.
И следователно, тъй като са противоконституционни, не трябва да се работи с тях.
Така че ако подобно нещо се приема сериозно като научно твърдение, значи имаме истински проблем.
Мнозина се въздържат. Мнозина предпочитат да не казват нищо. По различни причини:
Това може да е предпазливост, страх, несигурност или просто липса на възможности.
Улрике Геро е на много сходно мнение.</b
Тя също така казва, че това не може да продължава така.
Протестът трябва да стане по-силен. И той трябва да стане по-голям.
Само тогава ще имаме шанс да го видим.
С други думи, става дума за това, че гражданите искат да изразят недоволството си и че това
недоволство се превръща в политическа промяна.
А това вече просто не се случва. Нито чрез онлайн протест, нито чрез аналогов протест.
Настоящият въпрос е дали това все още е правилната форма на протест.
Отговорът всъщност е не.
И въпросът е: Къде може да започне протестът тогава?
Разбира се, могат да се използват и други радикални форми на протест.
Ще кажа обща стачка.
Например, че не искаме да воюваме.
Други форми на протест, разбира се, могат да бъдат оттеглянето от нещата на индивидуално ниво, така да се каже.
Единственото, което мога да кажа, е, че са много скъпи.
Трябва да сте много отдадени. Трябва да направите много проучвания, за да кажете: няма да отида там,
няма да платя за това. Няма да ходя повече там.
Не знам, не купувам от Amazon. Сега плащам само в брой.
Така че, разбира се, можете да направите всичко това. И това са много специфични лични стратегии за отричане.
Но истинският въпрос е колко дълго можете да го поддържате.
В това отношение мисля, че това са формите на протест: Демонстрации, обща
стачка, индивидуален протест в малък мащаб.
Как да накараме възможно най-много хора да се включат?
Много хора смятат, че правилното послание трябва само да бъде предадено правилно, че липсата на желание
за участие е преди всичко проблем на комуникацията.
Фалшива индикация, казва Майкъл Мейен.
Това беше нещо съвсем различно.
Това е въпрос, който почти винаги е първото нещо, което ми задават като медиен изследовател.</b
Как трябва да оформя посланието си, за да се присъединят хората към него?
Първият ми отговор винаги е: "Забравете за това".
Не можете да накарате хората да се обърнат към вас чрез послания, те трябва да преминат през собствения си опит.
Те трябва сами да изпитат болка, да осъзнаят, че нещо трябва да се промени, за да се почувстват по-добре.
Само с комуникационни послания няма да накарате хората да направят нещата, които вие
самите смятате, че трябва да се направят.
Това е проблем.
Това също е проблем, защото знаем, че жизненият цикъл изисква определено време, преди да
можете да придобиете такива преживявания.
Докато не осъзнаете, че сте се сблъскали със стената, че не можете да продължите.
В моите изследвания винаги съм се питал какво води до това, че единият човек се оказва на страната на протеста, а
другият, в случай на съмнение, финансира Антифа или застава с бабите срещу десните или други подобни групи.
И това винаги е преживяване, което влиза в противоречие с разказа, разпространяван чрез държавните медии
или други образователни канали, университети, училища, центрове за обучение на възрастни и музеи.
Трябва да е личен опит.
Това отнема време, особено когато си млад и все още се опитваш да влезеш.
Не бих съдил младите хора.
На първо място те трябва да изградят собствения си живот.
Те също така трябва да се адаптират.
Те трябва да се опитат да влязат в позиция.
И тогава в някакъв момент те ще осъзнаят, че нещата може да не се получат и за тях.
Трябва да сте търпеливи и да работите по-малко върху дизайна на съобщенията.
Тази задължителна ваксинация би била нещо, което би влязло в тялото.
А хората бяха готови, независимо от комуникацията, всеки понеделник - дори ако времето не беше добро.
Така че хората буквално трябва да се насочат към жлъчката, казва Майкъл Майен.
Много повече от малко пощипване на портфейла.
Трябва наистина да е нещо, което застрашава собственото ви съществуване, собствения ви живот.
Само тогава много хора са готови да напуснат зоната си на комфорт.
Единственият проблем е, че тогава често вече може да е твърде късно.
Дейвид Енгелс също е скептичен, когато става въпрос за широко разпространена съпротива сред населението.
Гражданите са твърде лениви.
Много от тях не искаха да играят активна роля в оформянето на нещата, а предпочитаха да ги оставят да се случват.</b
Историята ни учи, че в крайна сметка малцина отново ще решат съдбата на мнозина.
В крайна сметка друг елит ще надделее и ще доведе до промяна.
По мнението на професор Енгелс трябва да се откажем от идеята за фундаментална демократична промяна отдолу в голям мащаб.
Историкът дава за пример и ерата на коронавирусите.
Не само Майкъл Мейен като отрицателен пример.
Дейвид Енгелс казва, че като цяло системата се е справила сравнително добре с авторитарния си подход.
Въпреки че е имало съпротива, тя е била ограничена по отношение на цялото население.
Само малцина биха се разбунтували открито.
Поговорката гласи: стратегията побеждава масата.
Не е задължително да достигнете до повече и повече хора или да мотивирате повече и повече нови хора.
Много по-важно е нещо друго.
Тези, които вече са готови да се борят за по-добро бъдеще днес, трябва да се обединят по-ефективно.
Те трябва да преследват по-ясна стратегия и да станат по-способни да действат заедно.
По този начин Дейвид Енгелс ясно противоречи на мнението на Улрике Геро по един въпрос.
Тя казва: протестните движения трябва да станат по-големи и най-вече по-видими.
Майкъл Мейен обаче посочва, че мотивирането на хората да протестират е изключително трудно, особено чрез послания.
В крайна сметка решаващият фактор е вашият собствен опит.
Къде са приликите?
Какво можем да надградим?</b
Първата точка е ясна:</b
Промяната започва от нас самите, от отделния човек.
Много хора обаче никога не са се научили да поемат отговорност.
Те са се научили да изпълняват очакванията, да избягват конфликти и да се адаптират.
И все пак - в нашите страни има голям потенциал, защото той съществува.
Лица с по-високи ценности.
Лица, които водят самостоятелен живот, поемат отговорност и изграждат мостове.
И ето ме с Дейвид Енгелс.
Не се нуждаем от масите.
Не липсват хора.
Има липса на връзка.
Промяната не започва от масите.
Това започва с отделния човек.
Така че въпросът е: какво конкретно може да направи човекът?
Тук и сега.
Точно това е смисълът на перспективата.
[ИЗГЛЕД: КАКВО ДА ПРАВИМ?
Много хора искат да направят нещо.
Волята е налице.
Често липсва посока.
Така че първата стъпка не е да се питаме как можем да накараме повече хора да се включат, а по-скоро какво
всъщност могат да направят те: Какво всъщност могат да направят тези, които вече са готови да го направят?
Този въпрос зададох и на многобройните интервюирани в хода на този документален филм.</b
И резултатът е пет конкретни мерки, които всеки може да приложи незабавно.
Мярка 1:
Изграждане на общности и мрежи
Освен търпението, вторият ми съвет е да създавам мрежи.
Това е важен момент.
Средите са се намерили взаимно. Протестните среди се намериха една друга.
Навсякъде в немскоезичния свят има групи, които се срещат редовно, работят върху съдържанието, обединяват се.
Най-вече защото са загрижени за храненето, защото мислят как да организират градината
си, за да могат да си осигурят прехрана.
Изключително важно е да поддържаме тези структури живи, за да бъдем готови, когато се появи възможност да осъществим
това, което е от основно значение за живота на много хора: правото на глас по отношение на условията, при които живеят.
Това, което трябва да направим, е да изградим системата отдолу нагоре.
Това е фундаментално, че не трябва да залагаме всички карти на политиката, а: Първо трябва да възстановим това устойчиво
гражданско общество отдолу, което може да се защити и от нея.
Мярка 2: Изказвай мнението си Втората конкретна мярка, която всеки може да приложи незабавно, е: Изказвай мнението си.
Разпространявайте информация и подкрепяйте независимите медии, защото информацията е всичко.
Информацията е ключът.
Трябва само да погледнете какво прави другата страна, за да контролира информацията.
Който може да определи днешния ден, който може да определи днес това, което всички ние възприемаме
като реалност, той има власт, може да управлява.
Така че трябва да помогнем на нашите ближни да излязат от балоните, създадени от индустрията на съзнанието,
която се подкрепя по много начини, ако погледнете целия този комплекс от неправителствени организации.
Тези хора, на които се плаща от парите на данъкоплатците, за да подсилват послания, да предават на
хората послания, които те намират в държавните медии.
Ако погледнете, това е правилният път.
Така че ако не му противодействате, нямате шанс да живеете в свобода.
Намирам за много вълнуващо, че "изразяването на мнение" е важна форма на протест. И това всъщност е вярно.
Ако се възприеме теорията на комуникацията, особено теорията на Елизабет Ноле-Нойман за спиралата на мълчанието, то
това е средство за разбиване на процесите на стандартизация.
Тази теория за спиралата на мълчанието гласи, че хората се страхуват от изолация, че това е
най-големият ни страх - да бъдем изключени от асоциацията.
Ако водещите медии съобщават последователно в продължение на дълъг период от време, а аз не съм съгласен, тогава в един
момент, според тази теория, ще спра да говоря публично, защото трябва да се притеснявам, че ще бъда изключен от асоциацията.
Но там, на улицата, виждам хора, които стоят на сергиите и са на друго мнение.
Слушам - изведнъж чух нещо друго от съседната маса в кръчмата.
В купето на влака хората говореха съвсем различно.
На плажа седеше някой с кърпа Kontrafunk.
Така че очевидно все пак има противоположни позиции.
Това насърчава хората, които иначе не биха се осмелили да изкажат мнението си.
Така че намирам за много вълнуващо, че това очевидно е било признато от хората, които са участвали в това проучване.
Мярка 3: Определяне на собствени и общи цели За съжаление третата конкретна мярка често се пренебрегва.
В същото време тя е от решаващо значение.
Но дори и да не е лесно.
Трябва да определите своите собствени и общите цели.
Защото, ако не знаем къде искаме да отидем, за какво се борим, а не винаги срещу какво, тогава всичко завършва с хаос.
Без ясни цели няма стратегия, няма обединяване на ресурсите и няма убедителен отговор за
другите, които питат: "Защо да се включа?"
Ако не можеш да кажеш за какво се бориш, не можеш да вземеш никого със себе си.
Значи има праг от мисленето и чувствата до действието.
Често казваме, че пътуването е наградата, и това е почти вярно.
Така че се нуждаем от цел, за да получим представа за пътя изобщо.
Когато имам целта, знам, че това е пътят.
А след това ни е нужен път, за да имаме смелостта да тръгнем.
Трябва ни представа за пътя.
Така от целта стигам до пътя и от пътя стигам до отпътуването.
И няма начин.
Народа не вижда начин.
Така че казват, че търсиш изход, нали?
Тук сме. Затова търсим пътя.
Ако пътят не е ясен, не е нужно да тръгвам.
Не е нужно да ставам.
Въпросът е и дали целта е ясна.
Целите също трябва да са ясни.
Това също е важен момент.
Тя трябва да бъде лесно постижима - не лесно постижима, а конкретно постижима цел.
Не срещу глада или бедността като цяло, а съвсем конкретно.
Мярка 4: Саморефлексия Четвъртата конкретна мярка, която всеки човек може да приложи незабавно, е много непопулярна.
Да размишлявате върху себе си.
Нящо, което много хора не обичат да чуват.
Знам, че веднага ще има ответна реакция.
Какво общо има всичко това с мен?
Ако започна с поглед към себе си, каква е моята роля в конфликта или в нещастието, което изпитвам, всъщност имам
най-добрия, но може би единствен шанс да променя нещо.
Така че с осъзнаването на моята роля, на самия себе си, имам възможност да направя нещо
различно със себе си, да се променя, да се развивам.
По принцип нямам тази власт над никого.
Мярка 5: Предприемане на действия Нека сега преминем към петата и последна мярка,
която всеки може да приложи незабавно.
И това е актьорско майсторство, да, актьорско майсторство.
Независимо какво - но започнете с него.
Защото изпитвате самоефикасност, като го правите сами.
Действието ни дава сила и надежда, защото виждаме как нещата се движат.
Ние осъзнаваме, че можем да променим нещо като личности. Дори и често да е само в малък мащаб.
Но всеки принос е от значение. Дори и да е просто модел за подражание.
Нашата свобода е много повече от това да поставим кръстче в избирателната секция веднъж на четири или пет години.
Нашата свобода се състои в това, че трябва да живеем според идеалите си във всеки един момент, с всички последствия.
А това в крайна сметка означава
да се превърне в модел за подражание.
Създаване на модел за подражание за себе си.
Да стане модел за подражание пред семейството си.
Да бъде пример за подражание за хората около него.
Практикуване на всяко действие по такъв начин, че сутрин да можете да се погледнете в огледалото и
да си кажете: "Да, живея според идеалите си".
Да, този свят, в който живея, може би не е оптимален.
Може дори да е антиутопичен.
Може би рискувам много с това.
Но аз живея тази свобода в личния си живот.
Смятам, че само когато значителен брой хора действително пожелаят да станат сами модели за подражание, да живеят това,
което искат в ежедневието си, в което ще се превърне един ден цялото общество, само тогава нещата могат да се развият.
И това, разбира се, е важната стъпка.
Трябва да бъдем такива, каквито сме, и да действаме така, както сме.
Не защото се надяваме, че тя ще окаже влияние върху историята или политиката като цяло, а защото вярваме в нея.
И затова смятам, че тази нагласа Etiam si omnes ego non, дори ако всички останали правят нещо, аз пак няма да го
направя, е действието или нагласата, от която се нуждаем.
Да се държим така, както искаме, по убеждение.
И дори да знаем, че всичко е обречено на провал, дори да знаем, че сме единствените, които ще го направят.
По убеждение, защото това е нашият начин, защото вярваме, че важното не е нещо, което
ще бъде записано в учебниците по история.
И ако тогава действително имаме граждани и най-вече политици, които самите те са пример за подражание, които
лично са това, в което искат да се превърне обществото, тогава промяната действително е възможна.
И сега също не се нуждае от многото милиони.
Често всичко, което е необходимо, е личност, която наистина може да бъде истински модел за подражание, за да
могат много хора да си кажат: "Искам да бъда като него един ден", че промяната е възможна.
Помислете само за Средновековието.
Какво не са постигнали хора като Бернар дьо Клерво или Свети Бенедикт?
Започвайки да основават манастир със собствени сили, те всъщност предизвикват цялото духовно възраждане на
Запада и следователно са пример за подражание за поколения и векове хора, които искат да направят същото.
Не са нужни милиони хора, за да станат всички такива. Често е необходим само един човек или малка
група, за да се трансформира невероятно много.
Но дори това изглежда много трудно днес, както казах.
Но трябва да стигнем дотам.
Това е въпрос на индивидуална преценка.
Да, индивидът може да постигне невероятно много.
Само чрез факта, че той е, че действа, че е видим, че е във връзка с другите.
Ние самите не можем да си представим колко много всъщност постига всеки от нас.
Не знаем за колко хора сме станали пример за подражание в живота си. Колко малко
думи често са довели до големи събития.
Да, имаме нужда от други хора в живота си. Но не, не е задължително да се нуждаем от тях, за да променим света.
Можем да започнем сега. Само за нас самите.
Тогава Давид срещу Голиат.
Ние знаем, че накрая Давид ще победи.
Да, Давид печели.
Ако се вгледаме внимателно в историята за Давид и Голиат, можем да видим някои паралели с нашето време.
Давид не се опитва да се бие като Голиат.
Той не облече броня. Той не взе меч.
Той не се впусна в ръкопашен бой.
Давид разбра, че ще загуби на това поле.
Така че той направи нещо друго.
Той използваше това, което можеше, това, с което беше свикнал. Прашката си, ловкостта си.
И той спазваше дистанция.
Тогава той се възползва от момента, един-единствен.
Той се насочи към единственото място, където Голиат беше уязвим.
И точно това направи разликата.
Давид не се поколеба.
Той не чакаше по-добри условия.
Той действаше, когато му се удаде възможност.
И може би точно това е решаващият момент за нас днес.</b
Промяната не означава да играете по правилата на силните.
Това означава да разпознаете собствените си възможности, силните си страни и да имате смелостта
да ги използвате, когато моментът е подходящ.
Не можем да наложим самата възможност.
Но можем да бъдем подготвени, ясно, будни. Така че да не се колебаем, когато тя дойде.</b