[BYLI JSME VYCHOVÁVÁNI, ABY JSME BYLI OTROKY?
Největším politickým zájmem je ovládnutí dětského pokoje, aby bylo možné vládnout lidem, kteří pak vyrostou.
[MŮŽEME LIDI DONUTIT, ABY SE PROBUDILI?
Jak mám utvářet své sdělení, aby se k němu lidé připojili?
Moje první reakce je vždycky, zapomeňte na to.
Zprávami se k lidem nedostanete.
Musí si projít vlastní zkušeností.
Musí sami zažít bolest.
Rozdělení je principem, který má zabránit tomu, aby protestní hnutí dosáhla právě toho, že se sjednotí kolem jedné osoby a
učiní protest schopným získat většinu a schopným vládnout.
Čím více se lidé soustředí na zásadní konflikty, tím méně energie se vyplýtvá a tím méně
utrpení se způsobí v těchto malicherných válkách.
Ve skutečnosti se to může stát relativně rychle a dokonce bez problémů, když několik lidí tu a tam spojí své síly.
Změna začíná jednoduchou otázkou.
Co můžeme dělat?
Přesně tato otázka byla středobodem Barometru svobody 2025, který jsem provedl společně s A-WEF.
Online průzkum, kterého se zúčastnilo více než neuvěřitelných 22 000 lidí.
22 000 lidí, kteří dali jasnou odpověď.
Mají toho dost.
Dost bylo politického paternalismu, dost bylo mediální manipulace, dost bylo podkopávání demokracie.
Vůle postavit se proti tomu je velká, ale blokády jsou stejně velké.
Opravdu to chceme vědět.
Co ochromuje pokojný protest a co je třeba udělat, aby se frustrace konečně změnila v hnutí?
Tak jsem pokračoval v hledání a našel jsem odpovědi.
Vážení diváci, právě se dozvídáte soustředěné odborné poznatky.
Esence více než deseti hodin rozhovorů se sedmi renomovanými akademiky.
Od historiků po psychoanalytiky a komunikační vědce.
Špičkoví odborníci ve svém oboru, kteří nám z různých úhlů pohledu osvětlí naše klíčové otázky:
Sedm odvážných lidí, kteří kladou nepříjemné otázky a dávají stejně nepříjemné odpovědi.
Ti, kteří se ptají a sami se zasazují o změnu.
Zvyšují hlas.
A společně jsme vedli důkladné diskuse, abychom zjistili, jak můžeme spojit síly pro lepší budoucnost.
Jak můžeme být společně silní proti rozdělení, korupci, lžím a propagandě, proti tyranii a
válce. A za mír, svobodu, lidskost a čestnost.
I když se neshodneme na všem, existují společné cíle, které nás spojují.</b
A přesně tak to bude i s vámi, milí diváci.</b
Protože jste také zapnuli, abyste zjistili, jak se nespokojenost může stát změnou.
Jaké jsou překážky, jaké jsou možnosti a čím můžete přispět vy sami.
A mohu vám říci, že pokud si tyto otázky kladete, už jste udělali první velký
krok. Protože změna začíná u vás samotných.</b
Člověk je mnohem mocnější, než si o sobě často myslí.
Vládnout dětem v jeslích je největší politickou starostí, aby bylo možné vládnout lidem, kteří pak vyrostou.
Většina lidí je odcizena sama sobě.
Vzhledem k výchově, k chybám ve vztazích se nemohou stát takovými, jakými jsou stvořeni, jakými se
chtějí vyvíjet, ale takovými, jakými se stát musí.
Většina dětí se však nakonec dokáže přizpůsobit očekáváním.
Adaptace jako strategie přežití, jak ji popisuje Dr. Hans-Joachim Maaz.
Něco, co se mnoho lidí naučí velmi brzy.
Těm, kteří splní očekávání, se dostane uznání.
Kdo se přizpůsobí, nevyčnívá.
A často jste za to dokonce odměněni.
Tento vzor může fungovat dlouho.
Někteří lidé s ním procházejí životem dobře.
Problémem se stává, když se něco změní.
Když se svět stává nejistějším, když přestávají platit stará pravidla.
Když společenské otřesy otřesou vaším vlastním pohledem na svět</b
Když se staré adaptační chování přestane zdát správné.
Pak může nastat krize.
V tuto chvíli by se mělo něco stát.
Musíte se podívat dovnitř a poctivě se vyrovnat s vlastní historií.
Ale právě tomu se mnoho lidí vyhýbá, protože to bolí.
Protože to zpochybňuje všechno, na čem jste postavili svůj život.</b
Mnozí místo změny zůstávají konformní - i v dospělosti.
I když si už dávno uvědomili, že jsou nespokojení.
Doktor Maaz ze své terapeutické práce uvádí, že někteří lidé dokonce onemocní, protože se léta ohýbali a lhali sami sobě.
A nyní přichází něco, co možná mnozí znají.
Když se lidé začnou tohoto vzorce zbavovat, často se cítí vnitřně lépe.
Navenek je to však obtížnější.
Vztahy se mění.
Vzniká napětí.
To je obecně velmi často cena, kterou zaplatíte, když začnete vidět jasně.
Něco, co mnozí z kritických lidí, kteří se dnes probudili, museli zažít na vlastní kůži.
A tento konflikt se netýká jen dospělých, ale i dětí.</b
Protože co se stane, když se rodiče snaží být ke svým dětem upřímní, když je podporují v
tom, aby byly samy sebou a kriticky se ptaly?
Tyto děti pak často končí v konfliktech, říká Hans-Joachim Maaz.
Konflikt mezi tím, co zažívají doma, a tím, co od nich očekává škola a společnost.
Jako rodiče máme v podstatě jen možnost vychovávat své děti tak, aby zapadly do nefunkční, normopatické společnosti,
nebo se k nim chovat lidštěji, poctivěji, otevřeněji.
Pak mají děti velký problém dosáhnout úspěchu v normopatické společnosti.
To je těžké zjištění.
Rodiče stojí před dilematem.
Pokud přizpůsobí své děti, mají větší šanci udržet krok se systémem.
Pokud vychovávají své děti otevřeně, upřímně a kriticky, je to pro ně často obtížnější.
Těžší ve škole, těžší ve společnosti.
Tragický rozpor, o kterém je třeba diskutovat.
Zejména o tom, jak by se rodiče měli s touto dichotomií skutečně vypořádat, aby nakonec dosáhli svobodné společnosti.
Zda je řešení skutečně
Já si zase troufám pochybovat o tom, že spočívá ve výchově dětí k nečestnosti a jednání.
Vidíme tedy, že kořeny zla, konformity, podřízenosti a neschopnosti postavit se
za svá práva leží často v dětství a mládí.
Pokud jste se nikdy nenaučili postavit se sami za sebe, bude pro vás obtížné to udělat i v dospělosti.
Vyřešení všech těchto otázek je zásadní, pokud chceme osvícenou, odpovědnou a samostatnou společnost.
Není to však něco, co by se dalo zvládnout ze dne na den.
Co však můžeme změnit okamžitě, je naše vlastní chování k bližním.
Právě teď.
A to nás přivádí k dalšímu velkému tématu.
Všichni, kdo se dokázali vymanit z konformity a jít životem nezávisle, samostatně a odvážně, mají v sobě velký dar.
Jasnost, odvaha, osobní odpovědnost, schopnost klást si otázky a stát si za svým.
Díky tomuto daru mohou pomáhat i ostatním, těm, kteří ještě nemohou vylézt ze své kůže, ale možná by chtěli.
To však vyžaduje komunitu, výměnu, podporu a sítě.
Protože, jak se říká, silní jsme jen společně. A ano, přesně tak to je. Sami se často dostanete do slepé uličky.</b
Barometr svobody 2025 ukazuje, že mnoho lidí se cítí osaměle.
Rádi by se více zapojili, ale chybí jim komunita a soudržnost.
A z průzkumu také jasně vyplývá, že mnozí uznávají následující.
Rozdělení, záměrně vyvolané médii a politikou, brání společnému působení na společné cíle.
Jasno v tom má i politoložka a výzkumnice demokracie profesorka Ulrike Guérotová.
Rozdělení je principem, který má zabránit tomu, aby protestní hnutí dosáhla právě toho, že se sjednotí kolem jedné osoby a
učiní protest schopným získat většinu a schopným vládnout.
Divize není náhoda.
Je to starý princip nadvlády: rozděl a panuj.
Něco, co se používá již několik tisíciletí.
Dnes je to levice versus pravice, očkovaní versus neočkovaní, žena versus muž.
Rozdělení, opozice, je všude.
Vedoucí politici a jejich média rozsévají nesváry, štvou proti sobě, pracují s pocitem viny, rozdělují dobré na zlé.
Nejspíše právě proto, aby se lidé nemohli sjednotit, být silní společně pro vyšší
cíle, které by mnohé skutečně sjednotily.
Mír, svoboda, spravedlivý svět, dobrý život pro všechny.
Abychom na tom mohli společně pracovat, byl by nutný dialog, ale tomu se brání.
Místo toho se necháváme vtáhnout do drobné zákopové války, říká odborník na komunikaci a psycholog Dr. Roman Braun.
Podle něj bychom měli veškerou svou energii vyplýtvat tam, v těchto zákopových válkách.
Máme být rozptýleni, zatímco skutečné machinace, které nám skutečně škodí, se odehrávají v pozadí.
Až si lidé uvědomí, že protivníkem není druhý občan, ale mechanismy, které za ním stojí, pak se něco změní.
Pak bude opět prostor pro skutečnou akci.
Dělení oslabuje.
To se projevuje nejen dnes, ale i v historii.
Historik a filozof profesor David Engels upozorňuje, že odpor vždy potřebuje společenství.
Bez společného "my" je protest neúčinný.
Mluví o občanských revolucích z minulých dob, které dnes v této podobě budou sotva existovat, protože ....
Takové prvky odporu, revoluce, přirozeně vyžadují také odpovídající solidární občanské
společenství nebo masu lidí, nebo jak to nazvat.
Dalším problémem však je, že většina těchto lidí v Evropě se již nepoznává, protože je natolik roztříštěná politikou identity
a migrací, že již neexistuje žádná přirozená solidarita.
Když se lidé přestanou cítit propojení, je těžké se za něco společně postavit.
Pokud každý bojuje jen sám za sebe, není síla na změnu.
A přesně to dnes často zažíváme.
Hodnoty jsou tím, co drží společnosti pohromadě, co je posiluje a spojuje.
Ceny jsou také tím, co lidi podporuje, co jim dává směr a co je nutí riskovat.
Profesor Engels říká jasně: Bez vyšších hodnot, které přesahují vlastní život a osobní štěstí, se sotva kdo
zasadí o cíle, jako je mír, svoboda nebo spravedlnost.
Přinejmenším dokud se ho to přímo netýká.
V současné době to považuje za hlavní problém, pokud jde o protesty proti současnému bezpráví.
Mnoho lidí stále žije příliš pohodlně, než aby opustili svou komfortní zónu, zejména když je
jejich vlastní blaho považováno za největší dobro.
Právě proto chybí ochota riskovat pro nadřazené cíle.
Pro křesťanského profesora Engelse spočívá příčina tohoto nedostatku především v nedostatku víry.
Problém je v tom, že ve společnosti, v níž už neexistuje žádná skutečná absolutní pravda a v níž je vlastní život vnímán
vlastně velmi materialisticky, v níž lidé už nevěří v pravdu, nevěří v Boha, nevěří v posmrtný život, nevěří v
absolutno, ale za nejdůležitější a absolutní věc považují vlastně jen svůj malý místní život.
V takové situaci máme přirozeně jen málo důvodů k tomu, abychom skutečně vyšli do ulic, abychom něco
obětovali, abychom obětovali své pohodlí, možná abychom obětovali svůj vlastní život pro vyšší cíle.
Nespravedlivý režim může samozřejmě zajít poměrně daleko, než lidé vyjdou do ulic.
Solidaritu lidí zároveň rozbíjí masová migrace, politika identity a rozpad rodin.
I rodina je nyní roztříštěná.
To znamená, že přinejmenším ze strany Evropanů už toho zbývá jen velmi málo, za co by stálo za to bojovat.
Dokud je váš život přiměřeně pohodlný, často zůstáváte na místě.
Pohodlí vás uklidňuje. A to je část problému.
Profesor Engels klade víru v Boha do centra, když mluví o vyšších hodnotách.
Lidské bytosti mohou být samozřejmě podporovány i jinými, nadřazenými hodnotami, které je motivují a dodávají jim sílu.
Zásadní je, abychom opustili svou komfortní zónu pouze tehdy, pokud chceme na tomto světě
dosáhnout více než jen maximalizace vlastního štěstí.
Sociolog Günter Roth poukazuje na podobné jádro.
Říká to střízlivě: ti, kteří pouze zvažují, zda má protest smysl, se málokdy stanou aktivními.
Ale mnozí by udělali přesně to.
Rozhodují se, zda podniknout kroky, výhradně na základě analýzy nákladů a přínosů.
A mnohdy se vyplatí zůstat v klidu.
A je to také pravda, jak víme z experimentů s pomáhajícím chováním: Čím více lidí se dívá, čím více lidí vidí problém
nebo nehodu, tím menší je pravděpodobnost, že někdo pomůže.</b
Čím větší je pravděpodobnost, že všichni čekají na ostatní.
Naneštěstí jsme přesyceni a také žijeme v extrémně bohaté společnosti.
Mnozí se smiřují.
Ostatní se stahují.
Ostatní emigrují.
Protest je odložen nebo zcela zrušen.
Politoložka profesorka Ulrike Guérotová v tom také vidí velký problém.
Mluví o ústupu a útěku jako o hlavním problému, když přijde na otázku: Kdo vlastně povstane?
Myslím, že větším problémem než protesty a jejich neúčinnost je téměř tendence k privatizaci.
Jsem vyčerpaný, už nemůžu dál, nemá to smysl. Nikam se nedostaneme.
Ano, mnoho lidí to odrazuje. Mnozí emigrují ze strachu z toho, co přijde.</b
Jiní se s protesty vydávají do zahraničí, protože se obávají osobních následků doma.
Tento strach z individuálního znevýhodnění obecně brání mnoha lidem, aby se veřejně projevili nebo se jakkoli angažovali.
Problémem se zabývá také komunikační vědec Michael Meyen.</b
Mayen to říká jasně.
Je označován. Nálepka se lepí na ty, kdo protestují nebo jen kriticky pochybují.
Jsou očerňováni a znevažováni. Abychom se nedozvěděli následující pravdu:
Ano, přesně tak, je nás mnoho.
Mnohem více, než si myslíme.
Protože ti, kdo se staví proti nespravedlnosti, kdo varují a upozorňují na lži, jsou záměrně drženi při zemi.
Tím se jejich počet zdá být menší, jejich vliv slabší a jejich hodnota nižší, než ve skutečnosti je.
Toto vnímání však neodpovídá ani tak realitě, jako spíše výsledku úspěšné propagandy.
Zejména mladé lidi to odrazuje.
Ti, kteří mají stále co ztratit, a proto se vyhýbají tomu, aby se přidali na stranu přísahajících,
pravicových extremistů nebo jakýchkoli jiných označení.
Komunikační vědec Michael Meyen to říká jasně: existuje potenciál pro protesty.</b
Také není malý, ale je nerovnoměrně rozložený.
Víme, že tento protestní potenciál představuje zhruba třetinu populace.
Víme také, kde tento protestní potenciál sídlí nebo žije.
Je to spíše starší klientela, spíše venkovská klientela. Spíše ne úspěšní podnikatelé. Nikdo, kdo je
stále závislý na tom, že dostává něco zdarma od státu.
Když jsou mladí lidé na pochybách, riskují vše.
To víme z dějin revoluce.
Vždy to byli mladí lidé, kdo přinesl změnu, protože byli ochotni hodně riskovat za velmi dlouhý život.
U starších lidí je to obtížnější.
Na venkově je to mnohem těžší.
Je to obzvlášť obtížné, když si uvědomíte, že moc - kde se určuje, jak má být realita interpretována - je
nyní v univerzitních městech, ve velkých městech, a ne tam, kde je větší potenciál k protestu.
A navíc by reinterpretace historie mladé lidi odradila.
Podíváme-li se do minulosti, zjistíme, že vše, co se stalo před rokem 1933, je dnes označováno za
prehistorii nacionálního socialismu v temné minulosti Německa.
To ztěžuje odkazování na pozitivní věci z minulých staletí, z let předtím.
Němcům se například neustále říká, že taková a taková revoluce je zbytečná.
Každá revoluce v Německu selhala.
Pokud se na věc podíváte blíže, není to vůbec pravda.
Podíváte-li se na dlouhodobé účinky revoluce z roku 1848, na revoluci z roku 1918, na
povstání námořníků, na revoluci v NDR v roce 89.
V narativu, ve vyprávění o této revoluci, jsou však důležité věci potlačeny.</b
Jestli mi není řečeno, že revoluce zpočátku zřejmě selhaly proto, že revolucionáři nebyli připraveni sáhnout k poslednímu
prostředku - totiž k prostému zabíjení svých odpůrců -, ale zaměřili se na vyjednávání, na normální lidskou interakci.
Jestliže mi to nikdo neřekl, pak nechápu, proč byli revolucionáři roku 1848 buď mrtví, nebo
uprchli do Ameriky, nebo zmizeli do bezvýznamnosti.
A pak je tu ještě něco.
Lidem se říká, že oni sami patří k bláznivé menšině.
To funguje tak, že prostě neprojevujete protest.
To brání ostatním, aby se připojili. A také to brání tomu, aby veřejná diskuse na kritizovaná témata vůbec vznikla.
Pro politoložku Ulrike Guérotovou je tedy jasné, že protest může být účinný pouze tehdy, je-li viditelný.</b
Často tomu tak ale není.
Zejména ne tehdy, když se protest nelíbí vládnoucímu režimu.
Často to tedy není proto, že by se příliš málo protestovalo.
Problém je především jinde.
Jinými slovy, myslím, že máme vlastně hodně protestů.
Problém je, že protest nikam nevede.
nezdá se, že by se nějak artikuloval protest, že by se měnila legislativa, že by se podávaly demise, že by se obnovovala
důvěra. Jinými slovy, že se nějakým způsobem přijmou opatření, kde to pak lidé také uvidí: protest přinesl ovoce.
To znamená, že moje otázka nezní, zda dostatečně demonstrujeme.
Můj dotaz zní: kde je protest?
To je moje první otázka. A nezdá se, že by to někam vedlo.
A druhá otázka zní: Který protest je dnes ten dobrý?
Protože máme v podstatě názorově rozdělenou krajinu. A v tomto ohledu již rozlišujeme mezi dobrými a špatnými protesty.
Například když máme protesty jako loni - všichni proti pravici -, tak je to dobrý
protest. Je to vidět všude, ve všech médiích.</b
Ale když se například nedávno v Haagu konaly opravdu velké protesty proti Gaze, proti
genocidě v pásmu Gazy, tak to není vidět.
Máme také otázku: Který protest bude zobrazen?
V posledních letech jsme se dostali do situace, kdy je protestování jako narušování
veřejného pořádku zakázáno i takříkajíc zákonem.
A proto protesty stále více utichají.
Situace ve vědě, v oblasti, kde se vytváří poznání, je podobná situaci v protestu.
Znalosti, na jejichž základě se rozhoduje politika, medicína a nakonec celá společnost.
Ale i zde jsou povolena jen určitá vyprávění.
Různé výzkumné přístupy jsou často diskreditovány rámováním, jako je pravicový extremismus nebo
pochybnost, což je od počátku činí nedůvěryhodnými.
Ale jsou zde i kolegové, kteří říkají, že ne, že u některých věcí, např. u klimatických
změn, už požadavek kontroverze nepotřebujeme.
A to mi přišlo docela zajímavé, protože tento kolega o klimatických změnách pak řekl, že by nejprve rád
analyzoval fakta, aby ukázal, že to vůbec není kontroverzní.
Takže teď jsem si naivně pomyslel: Dobře, on tam bude prezentovat nějaké klimatické údaje nebo klimatické korelace.
Ale on vůbec ne.
Podíval se na studii, která ukazuje, že v Evropě zpochybňují klimatické změny především radikální
pravicové strany nebo takříkajíc krajní pravice.
A proto, protože jsou protiústavní, by se jimi nemělo zabývat.
Takže pokud je něco takového bráno vážně jako vědecké tvrzení, pak máme skutečný problém.
Mnozí se drží zpátky. Mnozí raději neříkají nic. Z různých důvodů:
Může to být opatrnost, strach, nejistota nebo prostě nedostatek možností.
Ulrike Guérot zastává velmi podobný názor.</b
Také říká, že to takhle dál nejde.
Protesty musí být hlasitější. A musí být větší.
Jedině tak bychom měli šanci, že bude vidět.
Jinými slovy, mluvíme o tom, že občané chtějí vyjádřit svou nespokojenost a že se tato
nespokojenost promítá do politických změn.
A to už se prostě neděje. Ani prostřednictvím online protestu, ani prostřednictvím analogového protestu.
Nyní je otázkou, zda je to stále ta správná forma protestu.
Odpověď je vlastně ne.
A otázka zní: Kde byste tedy mohli začít protestovat?
Samozřejmě by mohly fungovat i jiné radikální formy protestu.
Řeknu generální stávka.
Například, že nechceme jít do války.
Další formou protestu by samozřejmě mohlo být odstoupení od věcí na individuální úrovni, abych tak řekl.
Jediné, co mohu říci, je, že jsou velmi drahé.
Musíte být velmi odhodlaní. Musíte udělat spoustu průzkumů, abyste si mohli říct: tam
nepůjdu, za to nezaplatím. Už tam nebudu chodit.
Nevím, u Amazonu nenakupuji. Teď už platím jen hotově.
Takže to všechno samozřejmě můžete udělat. A to jsou velmi specifické strategie osobního popírání.
Pak je ale otázkou, jak dlouho to vydržíte.
V tomto ohledu se domnívám, že se jedná o formy protestu: Demonstrace, generální
stávka, individuální protest v malém měřítku.
Jak můžeme zajistit účast co největšího počtu lidí?
Mnozí se domnívají, že je třeba jen správně sdělit správné poselství a že nedostatek ochoty
k účasti je především problémem komunikace.
Falešný údaj, říká Michael Meyen.
Jednalo se o něco úplně jiného.
To je otázka, která je téměř vždy tím prvním, na co se mě jako výzkumníka médií ptají.</b
Jak mám své sdělení formulovat, aby se k němu lidé připojili?
Moje první reakce je vždy: Zapomeňte na to.
K lidem se nedostanete prostřednictvím zpráv, musí si projít vlastní zkušeností.
Musí sami zažít bolest, musí si uvědomit, že je třeba něco změnit, aby se cítili lépe.
Jedinými komunikačními sděleními nepřimějete lidi, aby udělali věci, o kterých jste
sami přesvědčeni, že je třeba je udělat.
To je problém.
Je to problém i proto, že víme, že životní cyklus vyžaduje určitou dobu, než můžete mít takové zkušenosti.
Dokud si neuvědomíte, že jste narazili na zeď, že už nemůžete jít dál.</b
Vždycky jsem se ve svém výzkumu ptal, co vede k tomu, že jeden člověk skončí na straně protestu a druhý v
případě pochybností financuje Antifu nebo stojí s babičkami proti pravici či podobným skupinám.
A vždy se jedná o zkušenost, která je v rozporu s narativem šířeným prostřednictvím státních médií nebo jiných vzdělávacích
kanálů, univerzit, škol, center vzdělávání dospělých a muzeí.
Musí to být osobní zkušenost.
To vyžaduje čas, zejména když jste mladí a stále se snažíte prosadit.
Mladé lidi bych vůbec neodsuzoval.
Nejprve si musí vybudovat vlastní život.
Musí se také přizpůsobit.
Musí se snažit dostat do nějaké pozice.
A pak si v určitém okamžiku uvědomí, že ani jim to nemusí vyjít.
Musíte být trpěliví a méně pracovat na designu zpráv.
Toto povinné očkování by bylo něco, co by se dostalo do těla.
A lidé byli připraveni, bez ohledu na komunikaci, každé pondělí - i když nebylo dobré počasí.
Lidé si tak musí jít doslova po krku, říká Michael Meyen.
Mnohem víc než jen malé štípnutí do peněženky.
Musí to být opravdu něco, co ohrožuje vaši vlastní existenci, váš vlastní život.
Jen tehdy je mnoho lidí ochotno opustit svou komfortní zónu.
Jediným problémem je, že pak už může být často pozdě.
David Engels je rovněž skeptický, pokud jde o rozšířený odpor obyvatelstva.
Občané jsou příliš letargičtí.
Mnozí se nechtěli aktivně podílet na utváření věcí, ale raději jim nechali volný průběh.</b
Dějiny nás učí, že o osudu mnoha lidí nakonec opět rozhodne hrstka lidí.
Nakonec zvítězí jiná elita, která bude hnacím motorem změn.
Podle názoru profesora Engelse je třeba opustit myšlenku zásadní demokratické změny zdola ve velkém měřítku.
Historik uvádí jako příklad také éru koronavirů.
Jinak než Michael Meyen jako negativní příklad.
David Engels říká, že celkově se systém se svým autoritářským přístupem vypořádal relativně dobře.
I když byl odpor, byl v poměru k celkové populaci omezený.
Otevřeně by se vzbouřilo jen pár lidí.
Říká se: strategie je lepší než hmota.
Nejde nutně o to, abyste oslovovali stále více lidí nebo motivovali stále více nových lidí.
Daleko důležitější je něco jiného.
Ti, kteří jsou již dnes připraveni bojovat za lepší budoucnost, by se měli účinněji spojit.
Musí mít jasnější strategii a být schopnější jednat společně.
David Engels tak v jednom bodě jasně odporuje názoru Ulrike Guérotové.
Říká: protestní hnutí musí být větší a především viditelnější.
Michael Meyen však upozorňuje, že motivovat lidi k protestům je nesmírně obtížné, zejména prostřednictvím zpráv.
Nakonec je rozhodujícím faktorem vaše vlastní zkušenost.
Kde jsou podobnosti?
Na čem můžeme stavět?</b
První bod je jasný:</b
Změna začíná u nás, u jednotlivce.
Mnoho lidí se však nikdy nenaučilo převzít odpovědnost.
Naučili se plnit očekávání, vyhýbat se konfliktům a přizpůsobovat se.
A přesto - v našich zemích je velký potenciál, protože existují.
Lidé s vyššími hodnotami.
Lidé, kteří žijí samostatný život, přebírají odpovědnost a staví mosty.
A tady jsem s Davidem Engelsem.
Masy nepotřebujeme.
O lidi není nouze.
Nedostatek spojení.
Změna nezačíná u mas.
Začíná to u jednotlivce.
Takže otázka zní: co může jednotlivec konkrétně udělat?
Tady a teď.
Přesně o tom je výhled.
[VÝHLED: CO DĚLAT?
Mnoho lidí chce něco dělat.
Vůle tu je.
Často však chybí směr.
Prvním krokem tedy není ptát se, jak můžeme přimět více lidí, aby se zapojili, ale spíše co mohou skutečně udělat: Co
mohou ti, kteří už jsou ochotni něco udělat, skutečně udělat?
Stejnou otázku jsem položil mnoha respondentům, s nimiž jsem v průběhu natáčení tohoto dokumentu vedl rozhovory.</b
Výsledkem bylo pět konkrétních opatření, která může každý okamžitě realizovat.
Opatření 1:
Vytváření komunit a sítí
Kromě trpělivosti je mou druhou radou vlastně networking.
To je důležitý bod.
Militanti se našli navzájem. Protestní skupiny se navzájem našly.
Po celém německy mluvícím světě existují skupiny, které se pravidelně scházejí, pracují na obsahu a sdružují se.
Třeba jen proto, že se zajímají o výživu, protože přemýšlejí o tom, jak uspořádat svou zahradu, aby se uživili.
Je nezbytné udržovat tyto struktury při životě, abychom byli připraveni, až se naskytne příležitost realizovat
to, co je pro život mnoha lidí zásadní: demokracii a právo rozhodovat o podmínkách, v nichž žijí.
Musíme začít budovat zdola nahoru.
To je zásadní, že nesmíme vsadit všechny karty na politiku, ale: Musíme nejprve zdola obnovit tuto odolnou
občanskou společnost, která se může bránit i proti ní.
Opatření 2: Mluvte srozumitelně Druhé konkrétní opatření, které může každý
okamžitě realizovat, zní: Mluvte srozumitelně.
Šířit informace a podporovat nezávislá média, protože informace jsou vším.
Informace jsou klíčem.
stačí se podívat, co dělá druhá strana, aby kontrolovala informace.
Kdo dnes dokáže definovat, kdo dnes dokáže určit, co všichni vnímáme jako realitu, má moc, může vládnout.
Musíme tedy pomoci našim bližním, aby se dostali z bublin, které vytvořil průmysl vědomí a které jsou
podporovány mnoha způsoby, pokud se podíváte na celý tento komplex nevládních organizací.
Tedy lidé, kteří jsou placeni z peněz daňových poplatníků, aby posilovali zprávy, aby lidem
předávali zprávy, které najdou ve státních médiích.
Pokud se na to podíváte, je to správná cesta.
Takže pokud tomu nebudete čelit, nemáte šanci žít ve svobodě.
Velmi mě zaujalo, že "říkat svůj názor" je důležitou formou protestu. A že je to skutečně pravda.
Přijmeme-li teorii komunikace, zejména teorii spirály mlčení Elisabeth Nolle-Neumannové, pak se
jedná o způsob, jak rozbít procesy standardizace.
Tato teorie spirály mlčení říká, že lidé mají strach z izolace, že je to náš největší
strach, že budeme vyloučeni ze společnosti.
Pokud přední média dlouhodobě a konzistentně informují a já s tím nesouhlasím, pak se podle této teorie v
určitém okamžiku přestanu veřejně vyjadřovat, protože se musím obávat, že budu ze sdružení vyloučen.
Ale na ulici vidím u stánků stát lidi, kteří mají jiný názor.
Poslouchám - najednou jsem od vedlejšího stolu v hospodě zaslechl něco jiného.
V kupé vlaku se lidé bavili úplně jinak.
Na pláži seděl někdo s ručníkem Kontrafunk.
Očividně tedy přece jen existují protichůdné postoje.
To pak povzbuzuje lidi, kteří by se jinak neodvážili říct svůj názor.
Považuji tedy za velmi vzrušující, že si toho zjevně všimli i lidé, kteří se tohoto průzkumu zúčastnili.
Opatření 3: Definovat vlastní a společné cíle Třetí konkrétní opatření je bohužel často opomíjeno.
Zároveň je však zásadní.
I když to není snadné.
Jde o definování vlastních a společných cílů.
Protože pokud nevíme, kam chceme jít, za co bojujeme a ne vždy proti čemu, pak vše skončí chaosem.
Bez jasných cílů neexistuje žádná strategie, žádné sdružování zdrojů a žádná přesvědčivá odpověď pro
ostatní, kteří se ptají: "Proč bych se měl připojit?"
Když nedokážete říct, za čím si stojíte, nemůžete s sebou nikoho vzít.
Od myšlení a cítění k jednání je tedy určitý práh.
Často říkáme, že odměnou je cesta, a je to téměř pravda.
Takže potřebujeme cíl, abychom vůbec získali představu o cestě.
Když mám cíl, vím, že tohle je ta správná cesta.
A pak potřebujeme cestu, abychom měli odvahu vyrazit.
Potřebujeme mít představu o cestě.
Tak přicházím od cíle k cestě a z cesty přicházím k odchodu.
A to není možné.
Lidé nevidí žádnou možnost.
Takže se říká, že hledáš cestu ven, že?
Tady jsme. Tak hledáme cestu.
A když není cesta volná, nemusím se vydávat na cestu.
Nemusím vstávat.
A je také otázkou, zda je cíl jasný.
Cíle musí být také jasné.
Toto je také důležitý bod.
Musí to být snadno dosažitelný - ne snadno dosažitelný, ale konkrétní dosažitelný cíl.
Ne proti hladu nebo chudobě obecně, ale zcela konkrétně.
Opatření 4: Sebereflexe Čtvrté konkrétní opatření, které může každý jednotlivec okamžitě realizovat, je velmi nepopulární.
Přemýšlet o sobě.
Něco, co mnoho lidí nerado slyší.
Vím, že se okamžitě objeví odpor.
Co to má společného se mnou?
Pokud začnu tím, že se podívám sám na sebe, jaký je můj podíl na konfliktu nebo na neštěstí, které prožívám, mám
vlastně nejlepší, ale možná jedinou šanci něco změnit.
Takže s uvědoměním si své role, sebe sama, mám šanci udělat se sebou něco jiného, změnit se, rozvíjet se.
Tuto moc v podstatě nad nikým nemám.
Opatření 5: Přijměte opatření Přejděme nyní k pátému a poslednímu opatření, které může každý okamžitě realizovat.
A to je herectví, ano, herectví.
Nezáleží na tom, co - ale začněte s tím.
Protože seberefektivitu zažíváte, když to děláte sami.
Podnikání nám dává sílu a naději, protože vidíme, jak se věci dávají do pohybu.
Uvědomujeme si, že jako jednotlivci můžeme něco změnit. I když je to často jen v malém měřítku.
Ale každý příspěvek se počítá. I kdyby šlo jen o to být vzorem.
Naše svoboda je mnohem víc než jen jednou za čtyři nebo pět let dát křížek do volební urny.
Naše svoboda spočívá v tom, že musíme v každém okamžiku žít podle svých ideálů se všemi důsledky.
A to v konečném důsledku znamená
Stát se vzorem.
Stát se pro sebe vzorem.
Stát se vzorem před svou rodinou.
Stát se vzorem pro své okolí.
Praktikovat každou činnost tak, abyste se ráno mohli podívat do zrcadla a říct: ano, žiji podle svých ideálů.
Ano, tento svět, ve kterém žiji, možná není optimální.
Může být dokonce dystopický.
Možná tím hodně riskuji.
Ale já tuto svobodu prožívám ve svém individuálním životě.
Myslím si, že teprve když se značný počet lidí skutečně stane vzorem a bude žít tak, jak chce, aby se jednou
stala celá společnost, teprve pak se věci pohnou kupředu.
A to je samozřejmě důležitý krok.
Měli bychom být takoví, jací jsme, a chovat se tak, jací jsme.
Ne proto, že bychom si od toho slibovali nějaký přínos pro historii nebo politiku obecně, ale proto, že tomu věříme.
A proto si myslím, že postoj Etiam si omnes ego non, i když všichni ostatní něco dělají, já to stejně
neudělám, je činnost nebo postoj, který potřebujeme.
Chovat se tak, jak chceme, z přesvědčení.
A i když víme, že všechno je odsouzeno k nezdaru, i když víme, že jsme jediní, kdo to stejně udělá.
Z přesvědčení, protože je to náš způsob, protože věříme, že to, co je důležité, není
něco, co se nějak zapíše do učebnic dějepisu.
A pokud pak máme skutečně občany a především politiky, kteří jsou sami vzorem, kteří jsou osobně tím, čím chtějí,
aby se společnost stala, pak je změna skutečně možná.
A ani nyní nepotřebuje mnoho milionů.
Často stačí jen osobnost, která dokáže být skutečným vzorem, kdy si mnoho lidí řekne:
"Jednou chci být jako on," a změna je možná.
Přemýšlejte jen o středověku.
Čeho nedosáhli lidé jako Bernard z Clairvaux nebo svatý Benedikt?
Tím, že začali zakládat kláštery pod vlastní taktovkou, vlastně způsobili celou duchovní obrodu Západu, a byli tak vzorem
pro generace a staletí lidí, kteří chtěli udělat totéž.
Nemusí to být miliony lidí, aby se všichni stali takovými. Často stačí jeden člověk nebo
malá skupina, aby se neuvěřitelně proměnili.
Ale i to se dnes zdá být velmi obtížné, jak jsem řekl.
Ale musíme se tam dostat.
To je individuální záležitost.
Ano, jednotlivec může mít velký vliv.
Jen tím, že je, že jedná, že je vidět, že je ve vztahu s ostatními.
Sami si ani nedokážeme představit, kolik toho každý z nás ve skutečnosti dokáže.
Nevíme, kolika lidem jsme se v životě stali vzorem. Jak málo slov často vedlo k velkému vývoji.
Ano, ve svém životě potřebujeme další lidi. Ale ne, nepotřebujeme je nutně k tomu, abychom změnili svět.
Můžeme začít hned. Jen pro nás samotné.
Pak je to David proti Goliášovi.
Víme, že David nakonec zvítězí.
Ano, David vyhrává.
A když se pozorně podíváme na příběh Davida a Goliáše, můžeme vidět některé paralely s naší dobou.
David se nesnažil bojovat jako Goliáš.
Neoblékl si žádné brnění. Nevzal si meč.
Nepustil se do boje zblízka.
David si uvědomil, že na tomto poli prohraje.
Takže udělal něco jiného.
Použil, co mohl, na co byl zvyklý. Svůj prak, svou hbitost.
A udržoval si odstup.
Poté využil okamžiku, jednoho jediného.
Zaměřil se na jediné místo, kde byl Goliáš zranitelný.
A právě to rozhodlo.
David neváhal.
Nečekal na lepší podmínky.
Konal, když se mu naskytla příležitost.
A možná právě to je pro nás dnes rozhodující.</b
Změna neznamená hrát podle pravidel mocných.
znamená to rozpoznat své vlastní možnosti, své silné stránky a mít odvahu je využít, když nastane správný okamžik.
Sami si nemůžeme vynutit příležitost.
Ale můžeme být připraveni, jasně, bdělí. Abychom neváhali, až přijde.</b