[BLEV VI OPDRAGET TIL AT VÆRE SLAVES?
Dominans af børnehaven er det største politiske anliggende for at kunne herske over mennesker, som derefter vokser op.
[KAN VI TVINGE FOLK TIL AT VÅGNE OP?
Hvordan skal jeg forme mit budskab, så folk er med?
Mit første svar er altid: Glem det.
Du kan ikke få fat i folk gennem beskederne.
De er nødt til at gå igennem deres egen erfaring.
De skal selv opleve smerte.
.
Division er et princip, der skal forhindre protestbevægelser i at opnå netop det, nemlig at samle sig om én
person og gøre protesten i stand til at vinde et flertal og være i stand til at regere.
.
Jo mere folk fokuserer på de væsentlige konflikter, jo mindre energi bliver der spildt, og jo mindre
lidelse bliver der forårsaget i disse småkrige.
.
Det kan faktisk ske relativt hurtigt og endda problemfrit ved, at nogle få mennesker slår sig sammen her og der..
.
Forandring begynder med et enkelt spørgsmål.
Hvad kan vi gøre?
Det var netop det spørgsmål, der stod i centrum for Frihedsbarometeret 2025, som jeg gennemførte sammen med A-WEF.
En online-undersøgelse, som mere end utrolige 22.000 mennesker deltog i.
22.000 mennesker, der har givet et klart svar.
De har fået nok.
Nok af politisk formynderi, nok af mediemanipulation, nok af et undermineret demokrati.
Viljen til at stå op imod dette er stor, men blokaderne er lige så store.
Vi vil virkelig gerne vide det.
Hvad lammer fredelig protest, og hvad skal der til for endelig at forvandle frustration til bevægelse?
Så jeg fortsatte min søgen, og jeg fandt svar..
Kære seere, nu skal I høre koncentreret ekspertise.
Essensen af mere end 10 timers interviews med syv anerkendte akademikere.
Fra historikere til psykoanalytikere og kommunikationsforskere.
Eksperter af høj kaliber inden for deres felt, som belyser vores centrale spørgsmål fra forskellige vinkler:</b
Syv modige mennesker, der stiller ubekvemme spørgsmål og giver lige så ubekvemme svar.
Dem, der stiller spørgsmål, og som selv står op for forandring.
De hæver stemmen.
Og sammen har vi haft grundige diskussioner for at finde ud af, hvordan vi kan forene vores kræfter for en bedre fremtid.
Hvordan vi kan være stærke sammen mod splittelse, korruption, løgne og propaganda, mod tyranni og
krig. Og for fred, frihed, menneskelighed og ærlighed.</b
Selv om vi ikke er enige om alt, er der fælles mål, der forener os.</b
Og det er præcis sådan, det også vil være for jer, kære seere.</b
For du har også tændt for at finde ud af, hvordan utilfredshed kan blive til forandring..
Hvilke forhindringer der er, hvilke muligheder der er, og hvad du selv kan bidrage med.
Og jeg kan fortælle dig: Hvis du stiller dig selv disse spørgsmål, har du allerede taget et stort
første skridt. For forandring starter med dig selv.</b
Individet er langt mere magtfuldt, end de ofte tror om sig selv.
At herske over børnehaven er det største politiske anliggende for at kunne herske
over mennesker, der derefter vokser op..
De fleste mennesker er fremmedgjorte over for sig selv.
Gennem opdragelse, gennem relationsfejl, at de ikke kan blive, som de er designet, som de ønsker
at udvikle sig, men som de er nødt til at blive.
I sidste ende lykkes det dog for de fleste børn at tilpasse sig forventningerne..
Tilpasning som en overlevelsesstrategi, som Dr. Hans-Joachim Maaz beskriver det.
Noget, som mange mennesker lærer meget tidligt.
Den, der lever op til forventningerne, får anerkendelse.
Den, der tilpasser sig, skiller sig ikke ud.
Og du bliver ofte endda belønnet for det.
Dette mønster kan fungere i lang tid.
Nogle mennesker kommer godt igennem livet med det.
Det bliver problematisk, når noget ændrer sig.
Når verden bliver mere usikker, når gamle regler ikke længere gælder.
Når sociale omvæltninger ryster dit eget verdensbillede</b
Når den gamle tilpasningsadfærd ikke længere føles rigtig.
Så kan der opstå en krise.
Der burde faktisk ske noget på dette tidspunkt.
Du skal se indad og ærligt konfrontere din egen historie.
Men det er netop det, mange mennesker undgår, fordi det gør ondt.
For det sætter spørgsmålstegn ved alt det, du har bygget dit liv på.</b
I stedet for at ændre noget forbliver mange konforme - selv som voksne.
Selv når de for længst har indset, at de er utilfredse.
Fra sit terapeutiske arbejde rapporterer Dr. Maaz, at nogle mennesker endda bliver syge, fordi
de har bøjet og løjet for sig selv i årevis..
Og nu kommer noget, som mange måske kender til.
Når folk begynder at slippe dette mønster, får de det ofte bedre indeni.
Men det bliver sværere på ydersiden.
Relationer ændrer sig.
Spændinger opstår.
Det er generelt meget ofte den pris, man betaler, når man begynder at se klart.
Noget, som mange af de kritiske mennesker, der vågnede op i dag, måtte opleve på egen krop.
Og denne konflikt påvirker ikke kun voksne, men også børn.</b
For hvad sker der, når forældre forsøger at være ærlige over for deres børn, når de opmuntrer dem til at
være sig selv og stille kritiske spørgsmål til tingene?
Så ender disse børn ofte i konflikt, siger Hans-Joachim Maaz..
En konflikt mellem det, de oplever derhjemme, og det, skolen og samfundet forventer af dem.
Dybest set har vi som forældre kun mulighed for at opdrage vores børn på en sådan måde, at de passer ind i et
dysfunktionelt, normopatisk samfund, eller vi behandler dem mere menneskeligt, mere ærligt og mere åbent.
Så har børnene et stort problem med at opnå succes i et normopatisk samfund..
Det er en svær konstatering.
Forældre står over for et dilemma.
Hvis de tilpasser deres børn, har de en bedre chance for at følge med i systemet.
Hvis de opdrager deres børn åbent, ærligt og kritisk, bliver det ofte sværere for dem..
Hårdere i en skole, hårdere i samfundet.
En tragisk selvmodsigelse, som skal diskuteres.
I særdeleshed, hvordan forældre virkelig bør håndtere denne dikotomi for i sidste ende at opnå et frit samfund.
Om løsningen virkelig er.
Jeg tør godt tvivle på, at det ligger i at opdrage børn til at være uærlige og til at handle.
Så vi ser, at roden til ondskab, konformitet, underdanighed og manglende evne til at stå op for
sine rettigheder ofte ligger i barndommen og ungdommen.
Hvis du aldrig har lært at stå op for dig selv, vil du også have svært ved at gøre det som voksen.
Det er afgørende at løse alt dette, hvis vi ønsker et oplyst, ansvarligt og selvstændigt samfund.
Men det er ikke noget, der kan gøres fra den ene dag til den anden.
Det, der kan ændres med det samme, er vores egen adfærd over for vores medmennesker.
Lige nu.
Og det bringer os til et andet stort emne.
.
Alle dem, der har formået at bryde ud af konformiteten og gå selvstændigt, autonomt og
modigt gennem livet, har en stor gave i sig.
Klarhed, mod, personligt ansvar, evnen til at stille spørgsmål og stå op for sig selv.
Med denne gave kan de også hjælpe andre, dem, der endnu ikke kan komme ud af deres hud, men måske gerne vil..
Men det kræver fællesskab, udveksling, støtte og netværk.
For som man siger, så er vi kun stærke sammen. Og ja, det er præcis sådan, det er. Alene går man ofte i stå.</b
Frihedsbarometeret 2025 viser, at mange mennesker føler sig alene.
De vil gerne engagere sig mere, men de mangler fællesskab og samhørighed.
Og undersøgelsen viser også tydeligt, at mange genkender følgende.
Splittelsen, der bevidst næres af medierne og politikerne, forhindrer en fælles indsats for fælles mål.
Politolog og demokratiforsker professor Ulrike Guérot er også klar i mælet.
Division er et princip, der skal forhindre protestbevægelser i at opnå netop det, nemlig at samle sig om én
person og gøre protesten i stand til at vinde et flertal og være i stand til at regere.
Division er ingen tilfældighed.
Det er et gammelt princip for dominans: del og hersk.
Noget, der har været brugt i flere årtusinder.
I dag er det venstre mod højre, vaccineret mod uvaccineret, kvinde mod mand.
Splittelsen, modstanden, er overalt.
Ledende politikere og deres medier sår splid, hetzer mod hinanden, arbejder med
kontaktskyld og deler de gode op i de onde.
Mest sandsynligt netop for at folket ikke kan forenes, være stærke sammen om højere
mål, der faktisk ville forene de mange..
Fred, frihed, en retfærdig verden, et godt liv for alle.
For at arbejde sammen om dette ville det være nødvendigt med en dialog, men det bliver forhindret.
I stedet bliver vi fanget i smålige skyttegravskrige, siger kommunikationsekspert og psykolog Dr. Roman Braun.
Ifølge ham skal al vores energi spildes der, i disse skyttegravskrige..
Det er meningen, at vi skal distraheres, mens de virkelige intriger, der virkelig skader os, foregår i baggrunden.
Når folk indser, at modstanderen ikke er den anden borger, men mekanismerne bag, så sker der noget..
Derefter vil der være plads til reel handling igen.
Divisionen svækkes.
Det er ikke kun tydeligt i dag, men også i historien.
Historikeren og filosoffen professor David Engels påpeger, at modstand altid har brug for fællesskab.
Uden et fælles "vi" forbliver protesten ineffektiv.
Han taler om borgerlige revolutioner fra tidligere tider, som næppe vil eksistere i denne form i dag, fordi ....
Sådanne elementer af modstand, af revolution, kræver naturligvis også et tilsvarende solidarisk
borgerligt fællesskab eller en masse af mennesker, eller hvad man nu skal kalde det.
Det andet problem er imidlertid, at de fleste af disse mennesker i Europa ikke længere kan genkende sig selv,
fordi de er så fragmenterede af identitetspolitik og migration, at der ikke længere er nogen naturlig solidaritet.
Når folk ikke længere føler sig forbundne, bliver det svært at stå op for noget sammen.
Hvis alle kun kæmper for sig selv, er der ingen kraft til forandring.
Og det er præcis, hvad vi ofte oplever i dag.
.
Værdier er det, der holder samfund sammen, det, der gør dem stærke og forener dem.
Værdier er også det, der holder folk oppe, det, der giver dem retning og gør dem villige til at tage risici.
Professor Engels siger klart: Uden højere værdier, der går ud over ens eget liv og personlige lykke, er der næppe nogen,
der vil kæmpe for mål som fred, frihed eller retfærdighed.
I hvert fald så længe han ikke selv er direkte berørt.
Han ser det i dag som et centralt problem, når det handler om at protestere mod den aktuelle uretfærdighed.
Mange mennesker lever stadig for komfortabelt til at forlade deres komfortzone, især når deres
eget velbefindende betragtes som det største gode.
Det er netop derfor, at viljen til at risikere det for overordnede mål mangler.
For den kristne professor Engels ligger årsagen til denne mangel først og fremmest i en manglende tro.
Problemet er, at i et samfund, hvor der ikke længere er nogen virkelig absolut sandhed, og hvor ens eget liv faktisk ses på en
meget materialistisk måde, hvor folk ikke længere tror på en sandhed, ikke længere tror på Gud, ikke længere tror på et liv
efter døden, ikke længere tror på absolutter, men faktisk kun ser deres eget lille lokale
liv som det vigtigste og mest absolutte.
I en sådan situation har vi naturligvis ikke megen grund til at gå på gaden, til at ofre noget, til at ofre komfort,
måske til at ofre vores eget liv for et højere formål..
Selvfølgelig kan et uretfærdigt regime gå ret langt, før folk går på gaden.
Samtidig er folks solidaritet blevet brudt op af massemigration, identitetspolitik og familieopløsning.
Selv familien er nu fragmenteret.
Det betyder, at der faktisk er meget lidt tilbage, i hvert fald fra europæernes side, som på
en eller anden måde er værd at kæmpe for..
Så længe dit liv er nogenlunde behageligt, bliver du ofte siddende..
Komfort gør dig rolig. Og det er en del af problemet.
Professor Engels sætter troen på Gud i centrum, når han taler om højere værdier.
Mennesker kan selvfølgelig også støttes af andre, overordnede værdier, som motiverer dem og giver dem styrke.
Det er afgørende, at vi kun forlader vores komfortzone, hvis vi ønsker at opnå mere i denne
verden end blot at maksimere vores egen lykke.
Samfundsforskeren Günter Roth peger på en lignende kerne.
Han siger det nøgternt: De, der kun overvejer, om det kan betale sig at protestere, bliver sjældent aktive..
Men mange ville gøre præcis det.
De beslutter, om de vil handle ud fra en ren cost-benefit-analyse.
Og det er ofte mere værd at holde sig i ro..
Og det er også sandt, som vi ved fra eksperimenter med hjælpeadfærd: Jo mere folk ser, jo mere folk ser et problem eller
en ulykke, jo mindre sandsynligt er det, at nogen vil hjælpe.</b
Jo større er sandsynligheden for, at alle venter på de andre.
Uheldigvis er vi overmættede, og vi lever også i et ekstremt velhavende samfund.
Mange finder sig til rette.
Andre trækker sig.
Andre emigrerer.
Protesten udskydes eller opgives helt.
Politisk forsker, professor Ulrike Guérot, ser også dette som et stort problem.
Hun taler om tilbagetrækning og flugt som det største problem, når det kommer til spørgsmålet: Hvem rejser sig egentlig?
Jeg tror, at det største problem i stedet for protest og protestens ineffektivitet
næsten er denne tendens til privatisering.
Jeg er udmattet, jeg kan ikke blive ved, det nytter ikke noget. Vi kommer ingen vegne.
Ja, mange mennesker er modløse. Mange emigrerer af frygt for, hvad der skal komme.</b
Andre tager deres protester med til udlandet, fordi de frygter personlige konsekvenser derhjemme.
Denne frygt for individuelle ulemper forhindrer generelt mange mennesker i at udtrykke sig
offentligt eller engagere sig på nogen måde..
Et problem, som kommunikationsforskeren Michael Meyen også tager op.</b
Mayen siger det klart.
Det er at blive sat i bås. En etiket sættes på dem, der protesterer eller blot stiller kritiske spørgsmål.
De bliver bagtalt, og de bliver nedgjort. For at vi ikke skal finde ud af følgende sandhed:
.
Ja præcis, der er mange af os.
Meget mere end vi tror.
For de, der står op mod uretfærdighed, som advarer og påpeger løgne, bliver bevidst holdt nede.
Det får deres antal til at se mindre ud, deres indflydelse svagere og deres værdi lavere, end den faktisk er..
Denne opfattelse svarer dog mindre til virkeligheden end til resultatet af vellykket propaganda.
Særligt unge mennesker bliver afskrækket af dette.
De, der stadig har meget at tabe og derfor viger tilbage for at tage parti for sværmerne eller
højreekstremisterne, eller hvad der ellers findes af udtryk.
Kommunikationsforsker Michael Meyen gør det klart: Der er potentiale for protest.</b
Den er heller ikke lille, men den er ujævnt fordelt.
Vi ved nogenlunde, at dette protestpotentiale er en tredjedel af befolkningen.
Vi ved også, hvor dette protestpotentiale er baseret eller bor.
Det har en tendens til at være et ældre klientel, et mere landligt klientel. Hellere ikke succesfulde
iværksættere. Ingen, der stadig er afhængige af at modtage noget gratis fra staten.
Når de er i tvivl, risikerer de unge alt.
Det ved vi fra revolutionens historie.
Det var altid unge mennesker, der skabte forandring, fordi de var parate til at risikere meget for et meget langt liv..
Det er sværere med ældre mennesker.
Det er meget sværere på landet.
Det er særligt svært, når man indser, at magten - der hvor det bestemmes, hvordan virkeligheden skal fortolkes - nu
ligger i universitetsbyerne, i de store byer, og ikke der, hvor der er mere potentiale for protest.
Og derudover vil omfortolkningen af historien afskrække unge mennesker.
Hvis vi kigger på fortiden, ser vi, at alt, hvad der skete før 1933, nu bliver stemplet som
nationalsocialismens forhistorie i Tysklands mørke fortid.
Det gør det svært at henvise til positive ting fra århundrederne, årene før..
Tyskerne får f.eks. hele tiden at vide, at den og den revolution er nytteløs.
Alle revolutioner i Tyskland er slået fejl.
Det er slet ikke sandt, hvis man ser nærmere på tingene.
Hvis du ser på de langsigtede virkninger af 1848-revolutionen, hvis du ser på 1918-revolutionen,
søfolkenes oprør; hvis du ser på '89-revolutionen i DDR.
I fortællingen, i fortællingerne om denne revolution, er de vigtige ting imidlertid undertrykt.</b
Så vidt jeg ved, mislykkedes revolutionerne i første omgang, fordi de revolutionære ikke var parate til at gribe til den
sidste udvej - nemlig simpelthen at dræbe deres modstandere - men i stedet fokuserede på
forhandlinger, på normal menneskelig interaktion.
Hvis jeg ikke får det at vide, så forstår jeg ikke, hvorfor de revolutionære i 1848 enten var døde,
flygtede til Amerika eller forsvandt i ubetydelighed.
Og så er der noget andet.
Folk får at vide, at de alene er en del af en skør minoritet.
Dette fungerer ved simpelthen ikke at vise protest.
Det forhindrer andre i at deltage. Og det forhindrer også, at der overhovedet opstår en
offentlig diskurs om de kritiserede emner.
For politologen Ulrike Guérot er det derfor klart, at protest kun kan være effektiv, hvis den er synlig.</b
Det er dog ofte ikke tilfældet.
Særligt ikke når protesten ikke behager det herskende regime.
Det er derfor ofte ikke, fordi der er for lidt protest.
Problemet ligger primært et andet sted.
Med andre ord tror jeg faktisk, at vi har en masse protester.
Problemet er, at protesten ikke fører nogen steder hen.
Protesten ser ikke ud til at være formuleret på en eller anden måde, at lovgivningen ændres, at der sker opsigelser, at tilliden
genoprettes. Med andre ord, at der på en eller anden måde træffes foranstaltninger, som folk
så også kan se: Protesten har båret frugt.
Det vil sige, at mit spørgsmål ikke er, om vi demonstrerer nok.
Mit spørgsmål er: Hvor er protesten?
Det er mit første spørgsmål. Og det ser ikke ud til at føre nogen steder hen.
Og det andet spørgsmål er: Hvilken protest er den gode protest i dag?
For vi har grundlæggende et meningslandskab, som er fundamentalt delt. Og i den henseende skelner
vi allerede mellem gode og dårlige protester.
Når vi f.eks. har protester som sidste år - alle mod højre - så er det en god
protest. Det bliver vist overalt, i alle medier.</b
Men når der, som for eksempel for nylig i Haag, var virkelig, virkelig store protester mod Gaza, mod
folkemordet i Gazastriben, så bliver det ikke vist..
Vi har også spørgsmålet: Hvilken protest vil blive vist?
I de seneste år har vi haft en situation, hvor det at protestere som en forstyrrelse af den
offentlige orden også er forbudt ved lov, så at sige.
Og det er derfor, at protesten bliver mere og mere stille.
Situationen i videnskaben, det felt, hvor viden skabes, ligner den, der er i protest.
Viden, som politik, medicin og i sidste ende samfundet som helhed træffer beslutninger på baggrund af.
Men også her er det kun visse fortællinger, der er tilladt.
Afvigende forskningstilgange bliver ofte miskrediteret af fremstillinger som højreekstremistiske eller
tvivlsomme, hvilket gør dem upålidelige fra starten.
Men der er også kolleger her, der siger, nej, vi har ikke længere brug for kravet om
kontrovers for nogle ting, f.eks. klimaforandringer, ja.
Og det synes jeg var ret interessant, for denne kollega om klimaforandringer sagde så, at han gerne ville analysere fakta
først for at vise, at det slet ikke er kontroversielt..
Så nu tænkte jeg, naiv som jeg er: Okay, han vil præsentere nogle klimadata eller klimakorrelationer der..
Men det gjorde han slet ikke.
Han tog udgangspunkt i en undersøgelse, der viser, at klimaforandringer i Europa primært sættes spørgsmålstegn ved af
højreradikale eller højreekstreme partier, så at sige..
Og derfor, fordi de er forfatningsstridige, skal de ikke behandles.
Så hvis sådan noget overhovedet bliver taget alvorligt som et videnskabeligt udsagn, så har vi et reelt problem..
Mange holder sig tilbage. Mange foretrækker ikke at sige noget. Af en række forskellige grunde:
Det kan være forsigtighed eller frygt eller usikkerhed eller simpelthen mangel på muligheder..
Ulrike Guérot har en meget lignende opfattelse.</b
Hun siger også, at det ikke kan fortsætte på denne måde.
Protesten skal blive mere højlydt. Og den skal blive større.
For kun da ville vi have en chance for, at det blev set.
Det, vi taler om, er med andre ord, at borgerne ønsker at udtrykke deres utilfredshed, og at denne
utilfredshed omsættes til politisk forandring.
Og det sker simpelthen ikke længere. Hverken via online-protest eller via analog protest.
Nu er spørgsmålet, om det stadig er den rigtige form for protest.
Svaret er faktisk nej..
Og spørgsmålet ville være: Hvor kunne man så starte protesten?
Selvfølgelig kunne andre radikale former for protest fungere.
Jeg vil sige generalstrejke.
F.eks. at vi ikke ønsker at gå i krig.
Andre former for protest kunne selvfølgelig være at trække sig tilbage fra tingene på et individuelt niveau, så at sige.
Det eneste, jeg kan sige, er, at de er meget dyre.
Du skal være meget engageret. Man skal lave en masse research for at sige: Jeg vil ikke tage derhen, jeg vil
ikke betale for det. Jeg tager ikke derhen længere.
Jeg ved det ikke, jeg køber ikke fra Amazon. Jeg betaler kun med kontanter nu.
Så selvfølgelig kan du gøre alt det. Og det er meget specifikke personlige benægtelsesstrategier.
Men så er det virkelige spørgsmål, hvor længe du kan blive ved..
I denne henseende mener jeg, at dette er formerne for protest: Demonstrationer,
generalstrejke, individuel protest i mindre målestok.
Hvordan kan vi få så mange mennesker som muligt til at deltage?
Mange mener, at det rigtige budskab bare skal kommunikeres korrekt, og at den manglende vilje til
at deltage primært er et kommunikationsproblem.
Falsk indikation, siger Michael Meyen.
Det handlede om noget helt andet.
Det er et spørgsmål, der næsten altid er det allerførste, jeg bliver stillet som medieforsker.</b
Hvordan skal jeg forme mit budskab, så folk er med?
Mit første svar er altid: Glem det.
Man får ikke fat i folk gennem budskaber, de skal igennem deres egne erfaringer.
De skal selv opleve smerte, de skal indse, at noget skal ændres, så de får det bedre..
Du får ikke folk til at gøre ting, som du selv mener skal gøres, med kommunikationsbudskaber alene..
Dette er et problem.
Det er også et problem, fordi vi ved, at livscyklussen kræver en vis tid, før man kan få sådanne oplevelser..
Indtil du indser, at du har ramt en mur, at du ikke kan komme længere.</b
I min forskning har jeg altid spurgt, hvad der fører til, at den ene person ender på protestsiden, og den anden person,
i tvivlstilfælde, finansierer Antifa eller står sammen med bedstemødre mod højrefløjen eller lignende grupper.
Og det er altid en oplevelse, der kolliderer med den fortælling, der formidles via de statslige
medier eller andre uddannelseskanaler, universiteter, skoler, voksenuddannelsescentre og museer.
Det skal være en personlig oplevelse.
Det tager tid, især når man er ung, når man stadig prøver at komme ind..
Jeg ville slet ikke dømme unge mennesker.
De er nødt til at opbygge deres eget liv først.
De er også nødt til at tilpasse sig.
De er nødt til at forsøge at komme i position.
Og så vil de på et tidspunkt indse, at tingene måske heller ikke fungerer for dem.
Du skal være tålmodig og arbejde mindre med udformningen af budskaberne.
Denne obligatoriske vaccination ville have været noget, der ville være gået ind i kroppen.
Og folk var klar, uanset kommunikationen, hver mandag - også selv om vejret ikke var godt..
Så folk er bogstaveligt talt nødt til at gå efter struben, siger Michael Meyen.
Meget mere end et lille stik i pengepungen.
Det skal virkelig være noget, der truer din egen eksistens, dit eget liv.
Bare da er mange mennesker klar til at forlade deres komfortzone.
Det eneste problem er, at det på det tidspunkt ofte kan være for sent.
David Engels er også skeptisk, når det gælder udbredt modstand i befolkningen.
Borgerne er for sløve.
Mange ønskede ikke at spille en aktiv rolle i udformningen af tingene, men foretrak at lade dem ske.</b
I sidste ende, lærer historien os, vil nogle få igen afgøre de manges skæbne.
I sidste ende vil en anden elite sejre og skabe forandring..
Efter professor Engels' mening er vi nødt til at bevæge os væk fra ideen om grundlæggende,
græsrodsdemokratisk forandring i stor skala..
Historikeren nævner også coronatiden som et eksempel.
Andre end Michael Meyen, dog som et negativt eksempel.
David Engels siger, at systemet overordnet set er sluppet relativt godt fra sin autoritære tilgang.
Selv hvis der var modstand, var den begrænset i forhold til den samlede befolkning..
Det er kun nogle få, der faktisk har gjort åbent oprør.
Man siger, at strategi slår masse.
Det handler ikke nødvendigvis om at nå ud til flere og flere mennesker eller motivere flere og flere nye.
Meget vigtigere er noget andet.
De, der allerede i dag er parate til at kæmpe for en bedre fremtid, skal blive bedre til at stå sammen.
De er nødt til at forfølge en klarere strategi og blive bedre til at handle sammen.
David Engels modsiger således klart Ulrike Guérots synspunkt på ét punkt..
Hun siger: Protestbevægelser skal blive større og frem for alt mere synlige.
Michael Meyen påpeger dog, at det er ekstremt svært at motivere folk til at protestere, især gennem budskaber.
I sidste ende er den afgørende faktor din egen erfaring.
Hvor er lighederne?
Hvad kan vi bygge videre på?</b
Det første punkt er klart:</b
Forandring begynder med os selv, med individet.
Men mange mennesker har aldrig lært at tage ansvar.
De har lært at opfylde forventninger, undgå konflikter og tilpasse sig.
Og alligevel - der er et stort potentiale i vores lande, fordi de findes.
Mennesker med højere værdier.
Mennesker, der lever selvbestemte liv, tager ansvar og bygger broer.
Og her er jeg med David Engels.
Vi har ikke brug for masserne.
Der er ingen mangel på mennesker.
Der er en mangel på forbindelse.
Forandring starter ikke med masserne.
Det starter med den enkelte.
Så spørgsmålet er: Hvad kan den enkelte gøre helt konkret?
Her og nu.
Det er præcis det, udsigterne handler om.
[UDSIKTER: HVAD SKAL MAN GØRE?
Mange mennesker ønsker at gøre noget.
Viljen er der.
Det, der ofte mangler, er retning.
Så det første skridt er ikke at spørge, hvordan vi kan få flere mennesker til at engagere sig, men snarere
hvad de rent faktisk kan gøre: Hvad kan de, der allerede er villige til at gøre, rent faktisk gøre?
Jeg stillede de mange interviewpersoner i løbet af denne dokumentar det samme spørgsmål.</b
Og resultatet blev fem konkrete tiltag, som alle kan implementere med det samme.
Mål 1:.
Byg fællesskaber og netværk.
Ud over tålmodighed er mit andet råd faktisk at netværke.
Dette er en vigtig pointe.
Miljøerne har fundet hinanden. Protestmiljøerne har fundet hinanden.
Der er grupper over hele den tysktalende verden, som mødes regelmæssigt, som arbejder med indhold, og som har fundet sammen.
Også hvis det bare er, fordi de bekymrer sig om ernæring, fordi de tænker på, hvordan de kan
organisere deres have, så de kan forsørge sig selv..
Det er vigtigt at holde disse strukturer i live for at være klar, når der opstår en mulighed for at realisere det,
der er centralt i mange menneskers liv: retten til at have indflydelse på de forhold, de lever under..
Det, vi er nødt til at gøre, er at bygge op fra bunden.
Det er grundlæggende, at vi ikke skal sætte alle vores kort på politik, men: Vi skal først genopbygge dette modstandsdygtige
civilsamfund nedefra, som også kan forsvare sig mod det.
Tiltag 2: Sig din mening Det andet konkrete tiltag, som alle kan gennemføre med det samme, er: Sig din mening.
Spred information og støt uafhængige medier, for information er alt.
Information er nøglen.
Man behøver kun at se på, hvad den anden side gør for at kontrollere information.
Den, der kan definere i dag, den, der kan bestemme i dag, hvad vi alle opfatter som virkelighed, har magt, kan herske.
Så vi må hjælpe vores medmennesker med at komme ud af de bobler, der er blevet produceret af
bevidsthedsindustrien, som støttes på mange måder, hvis man ser på hele dette NGO-kompleks.
Så folk, der betales af skatteydernes penge for at forstærke budskaber, for at få budskaber igennem
til folk, som de finder i de statslige medier.
Hvis man ser på det, er det den rigtige vej at gå.
Så hvis du ikke modarbejder det, har du ingen chance for at leve i frihed..
Jeg synes, det er meget spændende, at "at sige sin mening" er en vigtig form for protest. Og det er faktisk sandt.
Hvis man tager udgangspunkt i kommunikationsteori, især Elisabeth Nolle-Neumanns teori om tavshedsspiralen, så er
det et middel til at bryde standardiseringsprocesserne.
Denne teori om tavshedens spiral siger, at mennesker har en frygt for isolation, at det er vores
største frygt, at blive udelukket fra fællesskabet.
Hvis de førende medier rapporterer konsekvent over en lang periode, og jeg er uenig, så vil jeg ifølge denne teori på
et tidspunkt holde op med at udtale mig offentligt, fordi jeg skal bekymre mig om at blive udelukket fra foreningen.
Men ude på gaden ser jeg folk stå ved boder, som har en anden mening.
Jeg lytter - jeg hørte pludselig noget andet fra nabobordet på pubben.
I togkupeen talte folk helt anderledes.
Der sad en person på stranden med et Kontrafunk-håndklæde.
Så der er åbenbart modstridende holdninger, når alt kommer til alt.
Det opmuntrer så folk, der ellers ikke ville turde sige deres mening.
Så jeg synes, det er meget spændende, at det tydeligvis er blevet anerkendt af de
mennesker, der har deltaget i undersøgelsen.
Tiltag 3: Definér egne og fælles mål Desværre bliver det tredje konkrete tiltag ofte overset.
Samtidigt er det afgørende.
Selv om det ikke er let.
Det handler om at definere egne og fælles mål.
For hvis vi ikke ved, hvor vi vil hen, hvad vi kæmper for og ikke altid imod, så ender alt i kaos..
Uden klare mål er der ingen strategi, ingen samling af ressourcer og intet overbevisende svar til
andre, der spørger: "Hvorfor skal jeg være med?".
Hvis du ikke kan sige, hvad du står for, kan du ikke tage nogen med dig.
Så der er en tærskel fra at tænke og føle til at handle.
Vi siger ofte, at rejsen er belønningen, og det er næsten sandt..
Så vi har brug for et mål for overhovedet at få en idé om en vej..
Når jeg har målet, ved jeg, at det her er vejen..
Og så har vi brug for vejen til at have modet til at tage af sted.
Vi har brug for en idé om stien.
Så jeg kommer fra målet til vejen, og fra vejen kommer jeg til afgangen.
Og der er ingen måde.
Folket ser ingen vej.
Så de siger, at du leder efter en udvej, ikke sandt?
Der er vi. Så vi søger efter vejen.
Og hvis vejen ikke er klar, behøver jeg ikke at tage af sted.
Jeg behøver ikke at rejse mig.
Og spørgsmålet er også, om målet er klart.
Målene skal også være klare.
Dette er også et vigtigt punkt.
Det skal være et let opnåeligt - ikke let opnåeligt, men et konkret opnåeligt mål.
Ikke mod sult eller fattigdom i almindelighed, men meget specifikt.
Tiltag 4: Selvrefleksion Det fjerde konkrete tiltag, som hver enkelt kan gennemføre
med det samme, er et, der er meget upopulært.
At reflektere over dig selv.
Noget, som mange mennesker ikke bryder sig om at høre.
Jeg ved, at der vil komme en øjeblikkelig modreaktion.
Hvad har alt dette med mig at gøre?
Hvis jeg starter med at se på mig selv, hvad er min rolle i konflikten eller i den ulykke, jeg oplever, har jeg faktisk
den bedste, men måske eneste, chance for at ændre noget.
Så med erkendelsen af min rolle, af mig selv, har jeg en chance for at gøre noget anderledes med mig
selv, for at forandre mig, for at udvikle mig..
Jeg har dybest set ikke denne magt over nogen.
Tiltag 5: Gør noget Lad os nu gå videre til det femte og sidste tiltag, som alle kan gennemføre med det samme.
Og det er skuespil, ja, skuespil.
Uanset hvad - men start med det.
Fordi du oplever self-efficacy ved at gøre det selv.
At handle giver os styrke og håb, fordi vi kan se, hvordan tingene udvikler sig.
Vi er klar over, at vi som enkeltpersoner kan gøre en forskel. Selv om det ofte kun er i det små.
Men alle bidrag tæller. Selv hvis det bare handler om at være en rollemodel.
Vores frihed er meget mere end bare at sætte et kryds i en stemmeboks en gang hvert fjerde eller femte år.
Vores frihed ligger i, at vi skal leve efter vores idealer i hvert øjeblik med alle de konsekvenser, det har.
Og det betyder i sidste ende.
At blive en rollemodel.
At blive en rollemodel for dig selv.
At blive en rollemodel foran sin familie.
At være en rollemodel for dem omkring ham.
Praktiserer hver eneste handling på en sådan måde, at du kan se dig selv i spejlet om morgenen og sige:
Ja, jeg lever i overensstemmelse med mine idealer.
Ja, den verden, jeg lever i, er måske ikke optimal.
Det er måske endda dystopisk.
Måske risikerer jeg meget med det her.
Men jeg lever denne frihed i mit individuelle liv.
Jeg tror kun, at tingene kan gå fremad, når et betydeligt antal mennesker faktisk selv ønsker at blive rollemodeller og
leve det, som de ønsker, at hele samfundet skal blive en dag.
Og det er selvfølgelig det vigtige skridt.
Vi skal være dem, vi er, og opføre os, som vi er.
Ikke fordi vi håber, at det vil få nogen indflydelse på historien eller politik generelt, men fordi vi tror på det..
Og derfor tror jeg, at holdningen Etiam si omnes ego non, selv om alle andre gør noget, vil jeg stadig ikke gøre
det, er den handling eller den holdning, vi har brug for.
At opføre os, som vi gerne vil, af overbevisning.
Og selv om vi ved, at alt er dømt til at mislykkes, selv om vi ved, at vi er de eneste, der gør det alligevel.
Af overbevisning, fordi det er vores måde, fordi vi tror på, at det, der er vigtigt, ikke på en eller anden
måde er noget, der vil blive skrevet i historiebøgerne.
Og hvis vi så faktisk har borgere og frem for alt politikere, som selv er rollemodeller, som personligt er det, de ønsker,
at samfundet skal blive, så er forandring faktisk mulig.
Og den har heller ikke brug for de mange millioner nu.
Ofte er alt, hvad der skal til, en personlighed, der virkelig kan være en ægte rollemodel, hvor mange
mennesker kan sige til sig selv, at jeg gerne vil være sådan en dag, at forandring er mulig..
Tænk på middelalderen alene.
Hvad har folk som Bernard de Clairvaux eller Sankt Benedikt ikke opnået?
Ved at begynde at grundlægge et kloster på egen hånd skabte de faktisk hele Vestens åndelige genfødsel og var
derfor rollemodeller for generationer og århundreder af mennesker, der ønskede at gøre det samme.
Det kræver ikke millioner af mennesker at blive sådan. Ofte skal der kun én person eller en
lille gruppe til at forandre sig utroligt meget.
Men selv det ser ud til at være meget vanskeligt i dag, som jeg sagde.
Men vi er nødt til at komme derhen.
Det er en sag for den enkelte.
Ja, den enkelte kan gøre en stor forskel.
Kun ved at han er, at han handler, bliver set, er i relation med andre.
Vi kan ikke engang selv forestille os, hvor meget hver enkelt af os faktisk opnår.
Vi ved ikke, hvor mange mennesker vi er blevet rollemodeller for i vores liv. Hvor få
ord der ofte har ført til store udviklinger.
Ja, vi har brug for andre mennesker i vores liv. Men nej, vi har ikke nødvendigvis brug for dem til at ændre verden.
Vi kan begynde nu. Bare for os alene.
Så er det David mod Goliat.
Vi ved, at David vil vinde i sidste ende.
Ja, David vinder..
Og hvis du ser nærmere på historien om David og Goliat, kan vi se nogle paralleller til vores tid..
David forsøgte ikke at kæmpe som Goliat.
Han tog ingen rustning på. Han tog ikke et sværd.
Han gik ikke i nærkamp.
David indså, at han ville tabe på denne mark.
Så han gjorde noget andet.
Han brugte, hvad han kunne, hvad han var vant til. Sin slangebøsse, sin smidighed.
Og han holdt sig på afstand.
Så greb han øjeblikket, et enkelt..
Han angreb det eneste sted, hvor Goliat var sårbar.
Og det var præcis det, der gjorde forskellen.
David tøvede ikke.
Han ventede ikke på bedre forhold.
Han handlede, da muligheden bød sig.
Og måske er det netop det afgørende punkt for os i dag.</b
Forandring er ikke ensbetydende med at spille efter de magtfuldes regler.
Det betyder at anerkende dine egne muligheder, dine egne styrker og have modet til
at bruge dem, når øjeblikket er rigtigt.
Vi kan ikke fremtvinge selve muligheden.
Men vi kan være forberedte, klare, vågne. Så vi ikke tøver, når hun kommer.</b
.