[KASVATATI MEID SORJADEKS?
Lastetoa valitsemine on suurim poliitiline mure, et valitseda inimeste üle, kes siis üles kasvavad.
[VÕIMALEMME KASUTADA INIMESTE VALMISTAMIST?
Kuidas ma pean oma sõnumit kujundama, et inimesed ühineksid?
Minu esimene vastus on alati, et unusta see.
Te ei saa inimesi sõnumite kaudu kätte.
Ne peavad läbima oma kogemuse.
Ne peavad ise valu kogema.
Jaotus on põhimõte, mis takistab protestiliikumistel saavutada just seda, nimelt koonduda ühe isiku ümber ja muuta protest
võimeliseks, et saavutada enamus ja võimeline valitsema.
Mida rohkem inimesed keskenduvad olulistele konfliktidele, seda vähem energiat raisatakse ja seda
vähem kannatusi põhjustavad need tühised sõjad.
See võib tegelikult toimuda suhteliselt kiiresti ja isegi sujuvalt, kui mõned inimesed ühendavad jõud siin ja seal.
Muutus algab lihtsast küsimusest.
Mida me saame teha?
See oli just see küsimus, mis oli kesksel kohal vabadusbaromeetris 2025, mille viisin läbi koos A-WEFiga.
Veebiküsitlus, milles osales üle 22 000 inimese.
22 000 inimest, kes on andnud selge vastuse.
Neile piisab.
Poliitilisest paternalismist, meediamanipulatsioonist ja õõnestatud demokraatiast piisab.
Tahtmine selle vastu seista on suur, kuid blokeeringud on sama suured.
Me tahame tõesti teada.
Mis halvab rahumeelset protesti ja mida on vaja, et frustratsioon lõpuks liikumiseks muuta?
Niisiis jätkasin otsinguid ja leidsin vastused.
Kallid vaatajad, te kuulete nüüd kontsentreeritud ekspertiisi.
Seitsme tunnustatud akadeemiku enam kui 10-tunniste intervjuude sisu.
Huvilistest ajaloolastest kuni psühhoanalüütikute ja kommunikatsiooniteadlasteni.
Oma ala kõrgetasemelised eksperdid, kes valgustavad meie põhiküsimusi erinevatest vaatenurkadest:</b
Seitse julget inimest, kes esitavad ebamugavaid küsimusi ja annavad sama ebamugavaid vastuseid.
Se, kes seavad küsimuse alla ja seisavad ise muutuste eest.
Ne tõstavad oma häält.
Koos pidasime põhjalikke arutelusid, et töötada välja, kuidas saame ühendada jõud parema tuleviku nimel.
Kuidas me saame koos olla tugevad jagunemise, korruptsiooni, valede ja propaganda, türannia ja sõja
vastu. Ja rahu, vabaduse, inimlikkuse ja aususe eest.</b
Isegi kui me ei ole kõiges nõus, on ühiseid eesmärke, mis meid ühendavad.</b
Ja täpselt nii saab see olema ka teie jaoks, kallid vaatajad.</b
Kas sa oled ka sisse lülitunud, et teada saada, kuidas rahulolematusest võib saada muutus.
Millised on takistused, millised on võimalused ja mida saate ise kaasa aidata.
Ja ma võin teile öelda: kui te esitate endale need küsimused, siis olete juba teinud esimese
suure sammu. Sest muutus algab sinust endast.</b
Inimene on palju võimsam, kui ta sageli endast arvab.
Lasteaia üle valitsemine on suurim poliitiline mure, et valitseda inimeste üle, kes siis kasvavad üles.
Mitte kõik inimesed on iseendast võõrandunud.
Kasvatuse, suhtevigade kaudu, et nad ei saa saada selliseks, nagu nad on loodud, nagu nad
tahavad areneda, vaid selliseks, nagu nad peavad saama.
Ettevõttel õnnestub aga enamikul lastest ootustega kohaneda.Kõikidel
lastel õnnestub siiski kohaneda ootustega.
Kohanemine kui ellujäämisstrateegia, nagu dr Hans-Joachim Maaz seda kirjeldab.
Selle, mida paljud inimesed õpivad väga varakult.
Eeldusi täitvad inimesed saavad tunnustust.
See, kes kohaneb, ei paista silma.
Ja sageli isegi premeeritakse teid selle eest.
See muster võib töötada pikka aega.
Mõni inimene saab sellega hästi läbi.
See muutub problemaatiliseks, kui midagi muutub.
Kui maailm muutub ebakindlamaks, kui vanad reeglid enam ei kehti.
Kui ühiskondlikud murrangud raputavad sinu enda maailmapilti</b
Kui vana kohanemiskäitumine ei tundu enam õige.
Seepeale võib tekkida kriis.
See peaks tegelikult midagi juhtuma.
Te peate vaatama sissepoole ja ausalt omaenda ajalooga silmitsi seisma.
Muidugi, et paljud inimesed väldivad just seda, sest see teeb haiget.
Kes see seab kahtluse alla kõik, millele sa oled oma elu üles ehitanud.</b
Selle asemel, et muutusi teha, jäävad paljud konformistideks - isegi täiskasvanuna.
Ka siis, kui nad on juba ammu aru saanud, et nad on rahulolematud.
Teraapilisest tööst teatab dr Maaz, et mõned inimesed haigestuvad isegi seetõttu, et
nad on end aastaid painutanud ja valetanud.
Ja nüüd tuleb midagi, mis paljudele võib-olla tuttav.
Kui inimesed hakkavad seda mustrit vabastama, tunnevad nad end sageli sisemiselt paremini.
Muudes muutub see väljastpoolt keerulisemaks.
Suhted muutuvad.
Pinged tekivad.
See on üldiselt väga sageli hind, mida maksad, kui hakkad selgelt nägema.
Sellest, mida paljud kriitilised inimesed, kes täna üles ärkasid, pidid omal nahal kogema.
Ja see konflikt ei puuduta mitte ainult täiskasvanuid, vaid ka lapsi.</b
Mida juhtub, kui vanemad püüavad olla oma laste suhtes ausad, kui nad julgustavad neid
olema nemad ise ja küsitlema asju kriitiliselt?
Sellased satuvad sageli konflikti, ütleb Hans-Joachim Maaz.
Konflikt selle vahel, mida nad kodus kogevad ja mida kool ja ühiskond neilt ootab.
Põhimõtteliselt on meil lapsevanematena ainult võimalus kasvatada oma lapsi nii, et nad sobituksid
düsfunktsionaalsesse, normopaatilisse ühiskonda, või me kohtleme neid inimlikumalt, ausamalt, avatumalt.
Seepeale on lastel suur probleem saavutada edu normatiivses ühiskonnas.
See on raske leid.
Paremad on dilemma ees.
Kui nad kohandavad oma lapsi, on neil paremad võimalused süsteemiga kaasas käia.
Kui nad kasvatavad oma lapsi avalikult, ausalt ja kriitiliselt, muutub see neile sageli
raskemaks.Kui nad kasvatavad oma lapsi avalikult, ausalt ja kriitiliselt, muutub see neile sageli raskemaks.
Kindlamalt koolis, raskemini ühiskonnas.
Tragiline vastuolu, millest tuleb rääkida.
Eeskätt sellest, kuidas vanemad peaksid tegelikult selle kahestumise vastu võitlema, et
saavutada lõppkokkuvõttes vaba ühiskond.
Kas see lahendus on tõesti
Mina omalt poolt julgen kahelda, et see seisneb selles, et lapsi kasvatatakse ebaausalt käituma ja tegutsema.
Seega näeme, et kurjuse, konformismi, allumise ja võimetuse oma õiguste eest seista on sageli lapsepõlves ja nooruses.
Kui te pole kunagi õppinud enda eest seisma, on teil raske seda teha ka täiskasvanuna.
Kõike selle lahendamine on ülioluline, kui me tahame valgustatud, vastutustundlikku ja iseseisvat ühiskonda.
Muidagi ei saa seda teha üleöö.
Mida saab aga koheselt muuta, on meie enda käitumine kaasinimeste suhtes.
Juba praegu.
Ja see toob meid teise olulise teema juurde.
Kõigil neil, kes on suutnud välja murda konformsusest ja minna elus iseseisvalt,
sõltumatult ja julgelt läbi, on suur kingitus sees.
Eksameelsus, julgus, isiklik vastutus, võime end kahtluse alla seada ja enda eest seista.
Selle andega saavad nad aidata ka teisi, neid, kes ei saa veel oma nahast välja, aga ehk tahavad seda teha.
Mida eeldab aga kogukonda, vahetust, toetust ja võrgustikke.
Kas nagu öeldakse, me oleme tugevad ainult koos. Ja jah, täpselt nii ongi. Üksinda seisad tihti paigal.
Vabadusbaromeeter 2025 näitab, et paljud inimesed tunnevad end üksi.
Seda tahaks rohkem kaasata, kuid neil puudub kogukond ja ühtekuuluvus.
Kui ka uuring näitab selgelt, et paljud tunnistavad järgmist.
Meedia ja poliitika poolt teadlikult ajendatud jagunemine takistab ühist mõju ühiste eesmärkide saavutamiseks.
Politoloog ja demokraatia uurija professor Ulrike Guérot on selles osas samuti selge.
Jaotus on põhimõte, mis takistab protestiliikumistel saavutada just seda, nimelt koonduda ühe isiku ümber ja muuta protest
võimeliseks, et saavutada enamus ja võimeline valitsema.
Jaotus ei ole juhus.
See on vana valitsemispõhimõte: jaga ja valitse.
Sellest, mida on kasutatud juba mitu aastatuhandet.
Tänapäeval on see vasakpoolne versus parempoolne, vaktsineeritud versus vaktsineerimata, naine versus mees.
Jagamine, vastasseis on kõikjal.
Juhivad poliitikud ja nende meedia külvavad ebakõla, ajavad asju üksteise vastu,
töötavad kontaktsüütusega, jagavad häid ja halbu.
Võimalikult just selleks, et rahvas ei saaks ühineda, olla üheskoos tugev kõrgemate
eesmärkide nimel, mis tegelikult ühendaks paljusid.
Rahu, vabadus, õiglane maailm, hea elu kõigile.
Selleks, et selle kallal ühiselt töötada, oleks vaja dialoogi, kuid seda takistatakse.
Selle asemel takerdume me pisikesse kaevikusõdadesse, ütleb kommunikatsiooniekspert ja psühholoog dr Roman Braun.
Selle järgi tuleks kogu meie energia raisata seal, nendes kaevikusõdades.
Meid peaks see häirima, samal ajal kui tegelikud tegemised, mis meid tegelikult kahjustavad, toimuvad taustal.
Kui inimesed mõistavad, et vastane ei ole mitte teine kodanik, vaid mehhanismid selle taga, siis midagi muutub.
Sellal on jälle ruumi tõeliseks tegevuseks.
Jagamine nõrgeneb.
See on ilmne mitte ainult tänapäeval, vaid ka ajaloos.
Ajaloolane ja filosoof professor David Engels märgib, et vastupanu vajab alati kogukonda.
Kui pole ühist "meie", jääb protest ebaefektiivseks.
Er räägib möödunud aegade tsiviilrevolutsioonidest, mida tänapäeval sellisel kujul vaevalt et eksisteerib, sest ...
Sellised vastupanu, revolutsiooni elemendid nõuavad loomulikult ka vastavat solidaarset kodanikuühiskonda
või rahvamassi või kuidas iganes seda nimetada.
Teine probleem on aga see, et enamik neist inimestest Euroopas ei tunne end enam ära, sest nad on
identiteedipoliitika ja migratsiooni tõttu nii killustunud, et loomulikku solidaarsust enam ei ole.
Kui inimesed ei tunne end enam seotuna, on raske ühiselt millegi eest seista.
Kui igaüks võitleb ainult enda eest, ei ole jõudu muutusteks.
Ja just seda kogeme tänapäeval sageli.
Väärtused on see, mis hoiab ühiskondi koos, mis teeb nad tugevaks ja ühendab neid.
Väärtused on ka see, mis toetab inimesi, mis annab neile suuna ja mis paneb neid riskima.
Professor Engels ütleb selgelt: Ilma kõrgemate väärtusteta, mis lähevad kaugemale oma elust ja isiklikust
õnnestumisest, vaevalt et keegi seisab selliste eesmärkide eest nagu rahu, vabadus või õiglus.
Või vähemalt seni, kuni ta ise ei ole otseselt mõjutatud.
Es näeb seda praegu keskseks probleemiks, kui on vaja protestida praeguse ebaõigluse vastu.
Moned inimesed elavad ikka veel liiga mugavalt, et lahkuda oma mugavustsoonist, eriti kui
nende endi heaolu peetakse suurimaks hüvanguks.
Es on just siis, et puudub valmisolek riskida selle üleüldiste eesmärkide nimel.
Kristliku professori Engels'i jaoks on selle puuduse põhjus eelkõige usu puudumises.
Probleem on selles, et ühiskonnas, kus ei ole enam mingit tõelist absoluutset tõde ja kus oma elu nähakse tegelikult väga
materialistlikult, kus inimesed ei usu enam tõesse, ei usu enam Jumalasse, ei usu enam surmajärgsesse ellu, ei usu enam
absoluutsesse, vaid näevad tegelikult ainult oma väikest kohalikku elu kui kõige tähtsamat ja absoluutsemat.
Selles olukorras on meil loomulikult vähe põhjust tegelikult tänavale minna, ohverdada midagi, ohverdada
mugavust, ehk ohverdada oma elu kõrgema eesmärgi nimel.
Loomulikult võib ebaõiglane režiim minna üsna kaugele, enne kui inimesed tänavatele lähevad.
Kaasaegselt on inimeste solidaarsust lõhkunud massiline ränne, identiteedipoliitika ja perekondade lagunemine.
Ka perekond on nüüdseks killustunud.
See tähendab, et tegelikult on vähemalt eurooplaste poolt väga vähe jäänud, mille eest tasub kuidagi võidelda.
Niikaua kui elu on piisavalt mugav, jääd sageli paigale.
Mugavus muudab teid rahulikuks. Ja see on osa probleemist.
Professor Engels asetab usu Jumalasse keskmesse, kui ta räägib kõrgematest väärtustest.
Inimesi võivad muidugi toetada ka teised, ülekaalukad väärtused, mis neid motiveerivad ja annavad neile jõudu.
On väga oluline, et me lahkume oma mugavustsoonist ainult siis, kui me tahame saavutada selles
maailmas enamat kui lihtsalt oma õnne maksimeerimine.
Sotsiaalteadlane Günter Roth osutab sarnasele tuumale.
Er ütleb seda kainelt: need, kes ainult kaaluvad, kas protestimine tasub, saavad harva aktiivseks.
Muidu paljud teeksid just seda.
Se otsustab, kas võtta meetmeid üksnes kulude ja tulude analüüsi alusel.
Ja sageli tasub rohkem paigal hoida.
Ja see on ka tõsi, nagu me teame abistava käitumise katsetest: Mida rohkem inimesi vaatab, mida rohkem inimesed näevad probleemi
või õnnetust, seda väiksem on tõenäosus, et keegi aitab.</b
Mida suurem on tõenäosus, et kõik ootavad teisi.
Kahjuks oleme üleküllastunud ja elame ka äärmiselt jõukas ühiskonnas.
Paljud tulevad toime.
Muud loobuvad.
Teised emigreeruvad.
Protest lükatakse edasi või loobutakse sellest üldse.
Politoloog professor Ulrike Guérot näeb selles samuti suurt probleemi.
See räägib taganemisest ja põgenemisest kui põhiprobleemist, kui tuleb küsimus: Kes tegelikult püsib?
Ma arvan, et suurem probleem protesti ja selle ebaefektiivsuse asemel on peaaegu et see erastamistendents.
Mina olen kurnatud, ma ei saa jätkata, sellest pole kasu. Me ei jõua kuhugi.
Jah, paljud inimesed on heidutatud. Paljud emigreeruvad hirmust selle ees, mis tuleb.</b
Teised viivad oma protestid välismaale, sest nad kardavad isiklikke tagajärgi kodus.
See hirm individuaalsete puuduste ees takistab üldiselt paljusid inimesi end avalikult
väljendamast või mingil viisil kaasamõtlemast.
Probleem, millega tegeleb ka kommunikatsiooniteadlane Michael Meyen.</b
Mayen sõnastab selle selgelt.
See on sildistatud. Silt kleebitakse neile, kes protesteerivad või lihtsalt kriitiliselt kahtlevad.
Teda halvustatakse ja teda alavääristatakse. Et me ei saaks teada järgmist tõde:
Jah täpselt, meid on palju.
Palju rohkem kui me arvame.
Selleid, kes astuvad üles ebaõigluse vastu, kes hoiatavad ja osutavad valedele, hoitakse meelega maha.
See muudab nende arvu väiksemaks, nende mõju nõrgemaks ja nende väärtust väiksemaks, kui see tegelikult on.
Kõik see arusaam vastab aga vähem tegelikkusele kui eduka propaganda tulemusele.
Eeskätt noori inimesi heidutab see.
Seda, kellel on veel palju kaotada ja kes seetõttu hoiduvad vandumaja või
paremäärmuslaste või mis iganes muu sildiga seal ka on.
Kommunikatsiooniteadlane Michael Meyen teeb selgeks: protestipotentsiaal on olemas.</b
Es ei ole ka väike, kuid see on ebaühtlaselt jaotunud.
Me teame, et see protestipotentsiaal on umbes kolmandik elanikkonnast.
Me teame ka, kus see protestipotentsiaal asub või elab.
See on pigem vanem klientuur, rohkem maapiirkondade klientuur. Pigem mitte edukad ettevõtjad. Mitte keegi, kes on
veel sõltuvuses sellest, et ta saab riigilt midagi tasuta.
Kahtluse korral riskivad noored kõigega.
Me teame seda revolutsiooni ajaloost.
Muutusi tõid alati noored, sest nad olid valmis väga pika elu eest palju riskima.
See on vanemate inimeste puhul raskem.
See on maal palju raskem.
Se on eriti raske, kui sa mõistad, et võim - kus otsustatakse, kuidas reaalsust tõlgendada - on praegu ülikoolilinnades,
suurlinnades, mitte seal, kus on rohkem protestipotentsiaali.
Ja lisaks sellele heidutaks ajaloo ümbersõnastamine noori inimesi.
Kui me vaatame minevikku, näeme, et kõik, mis juhtus enne 1933. aastat, on nüüd Saksamaa tumeda
mineviku rahvussotsialismi eelajalooks tembeldatud.
See teeb keeruliseks viitamise positiivsetele asjadele sajanditest, varasematest aastatest.
Sakslastele näiteks öeldakse pidevalt, et selline ja selline revolutsioon on mõttetu.
Kõik revolutsioonid Saksamaal on ebaõnnestunud.
Ei vasta üldse tõele, kui vaadata asju lähemalt.
Kui te vaatate 1848. aasta revolutsiooni pikaajalisi mõjusid, kui te vaatate 1918. aasta revolutsiooni, meremeeste
ülestõusu; kui te vaatate 89. aasta revolutsiooni DDRis.
Er jutustuses, selle revolutsiooni kohta käivates jutustustes on aga olulised asjad maha surutud.</b
Kui mulle ei oleks öeldud, et revolutsioonid näivad olevat ebaõnnestunud eelkõige seetõttu, et revolutsionäärid ei olnud
valmis kasutama viimast abinõu - nimelt lihtsalt tapma oma vastaseid -, vaid valisid selle asemel
läbirääkimised, normaalse inimliku suhtlemise.
Kui mulle seda ei öelda, siis ma ei mõista, miks 1848. aasta revolutsionäärid olid kas surnud,
põgenesid Ameerikasse või kadusid tähtsusetuks.
Ja siis on veel midagi.
Liiklastele öeldakse, et nad üksi on osa hullumeelsest vähemusest.
See toimib, kui lihtsalt ei avalda protesti.
See takistab teiste liitumist. Ja see takistab ka seda, et kritiseeritud teemadel avalik arutelu üldse tekiks.
Poliitikauurija Ulrike Guérot jaoks on seega selge, et protest saab olla tõhus ainult siis, kui see on nähtav.</b
Taotahes ei ole see sageli nii.
Eeskätt mitte siis, kui protest ei meeldi valitsevale režiimile.
See ei ole seega sageli tingitud sellest, et proteste on liiga vähe.
Probleem on peamiselt mujal.
Teisisõnu, ma arvan, et meil on tegelikult palju protesti.
Probleem on selles, et protest ei vii kuhugi.
Protesti ei näi kuidagi artikuleeritavat, et muudetakse õigusakte, et tehakse tagasiastumisi, et taastatakse
usaldus. Teisisõnu, et kuidagi võetakse meetmeid, kus inimesed siis ka näevad: Protest on kandnud vilja.
See tähendab, et minu küsimus ei ole selles, kas me demonstreerime piisavalt.
Minu küsimus on: kus on protest?
See on minu esimene küsimus. Ja tundub, et see ei lähe kuhugi.
Ja teine küsimus on: Milline protest on täna hea protest?
Kas meil on põhimõtteliselt lahkarvamusi, mis jagunevad põhimõtteliselt. Ja selles osas
eristame me juba häid ja halbu proteste.
Näiteks kui meil on sellised protestid nagu eelmisel aastal - kõik paremate vastu - siis on see hea
protest. Seda näidatakse kõikjal, kõigis meediakanalites.</b
Aga kui, nagu näiteks hiljuti Haagis, toimusid väga-väga suured protestid Gaza vastu, Gaza
sektori genotsiidi vastu, siis seda ei ole näidatud.
Küsimus on ka: millist protesti näidatakse?
Viimastel aastatel on meil tekkinud olukord, kus protestimine kui avaliku korra
häirimine on ka seadusega nii-öelda keelatud.
Ja sellepärast on protest üha vaiksemaks muutumas.
Olukord teaduses, valdkonnas, kus luuakse teadmisi, on sarnane protestiga.
Teadmised, mille alusel poliitika, meditsiin ja lõpuks kogu ühiskond teeb otsuseid.
And ka siin on lubatud ainult teatud narratiivid.
Täiesti erinevad uurimiskäsitlused diskrediteeritakse sageli selliste raamistike abil nagu paremäärmuslased või kahtlased,
muutes need seega algusest peale ebausaldusväärseks.
Aga siin on ka kolleege, kes ütlevad, et ei, me ei vaja enam vastuolude nõuet mõnede
asjade puhul, näiteks kliimamuutuste puhul, jah.
Ja see oli minu arvates üsna huvitav, sest see kolleeg kliimamuutuste kohta ütles siis, et ta
tahaks kõigepealt analüüsida fakte, et näidata, et see ei ole üldse vastuoluline.
Seepeale, naiivne nagu ma olen, mõtlesin: okei, ta esitab seal mingeid kliimaandmeid või kliimakorrelatsioone.
Mitte üldse mitte.
Er võttis ette uuringu, mis näitab, et Euroopas seavad kliimamuutusi kahtluse alla peamiselt radikaalsed
parempoolsed või nii-öelda paremäärmuslikud erakonnad.
Ja seetõttu, kuna need on põhiseaduse vastased, ei tohiks nendega tegeleda.
See tähendab, et kui midagi sellist võetakse isegi tõsiselt kui teaduslikku väidet, siis on meil tõeline probleem.
Paljud hoiavad end tagasi. Paljud eelistavad mitte midagi öelda. Erinevatel põhjustel:
See võib olla ettevaatlikkus, hirm või ebakindlus või lihtsalt valikuvõimaluste puudumine.
Ulrike Guérot on väga sarnasel seisukohal.</b
See ütleb ka, et see ei saa nii edasi minna.
Protest peab muutuma valjemaks. Ja see peab muutuma suuremaks.
Kas ainult siis oleks meil võimalus, et seda nähakse.
Teisisõnu, me räägime sellest, et kodanikud tahavad väljendada oma rahulolematust ja et see
rahulolematus väljendub poliitilises muutuses.
Seda lihtsalt ei juhtu enam. Ei veebipõhise ega analoogse protesti kaudu.
Küsimus on nüüd, kas see on ikka õige protestivorm.
Vastus on tegelikult ei.
Ja küsimus oleks järgmine: Kust saaks siis protesti alustada?
Loomulikult võivad toimida ka muud radikaalsed protestivormid.
Mina ütlen, et üldstreik.
Kuidas näiteks, et me ei taha sõdida.
Teised protestivormid võiksid muidugi olla individuaalsel tasandil asjadest taganemine, nii öelda.
Ainsana võin öelda, et nad on väga kallid.
Sina pead olema väga pühendunud. Sa pead tegema palju uurimistööd, et öelda: ma ei lähe sinna,
ma ei maksa selle eest. Ma ei lähe enam sinna.
Mina ei tea, ma ei osta Amazonist. Ma maksan nüüd ainult sularahaga.
See loomulikult saab seda kõike teha. Ja need on väga konkreetsed isiklikud eitusstrateegiad.
Aga siis on tegelik küsimus, kui kaua sa suudad seda hoida.
Selles osas arvan, et need on protestivormid: Demonstratsioonid, üldstreik,
individuaalne protest väikeses ulatuses.
Kuidas saame võimalikult palju inimesi kaasa lüüa?
Moned usuvad, et õige sõnum tuleb lihtsalt õigesti edastada, et osalemisvalmiduse
puudumine on eelkõige kommunikatsiooniprobleem.
Vale märkus, ütleb Michael Meyen.
See käsitles midagi hoopis muud.
See on küsimus, mis on peaaegu alati kõige esimene asi, mida minult kui meediauurijalt küsitakse.</b
Kuidas ma pean oma sõnumit kujundama, et inimesed ühineksid?
Minu esimene vastus on alati: "Unustage see.
Te ei saa inimesi sõnumite kaudu, nad peavad läbima oma kogemuse.
Ne peavad ise kogema valu, nad peavad mõistma, et midagi peab muutuma, et nad end paremini tunneksid.
Ainuüksi kommunikatsioonisõnumitega ei saa te inimesi tegema asju, mida te ise usute, et neid on vaja teha.
See on probleem.
See on probleemiks ka seetõttu, et me teame, et elutsükkel nõuab teatud aega, enne kui sa saad selliseid kogemusi saada.
Kuni sa ei saa aru, et oled vastu seina põrganud, et sa ei saa enam edasi minna.
Mina olen oma uurimistöödes alati küsinud, mis viib selleni, et üks inimene satub protestipoolele ja teine
kahtluse korral rahastab Antifat või seisab koos mummudega parempoolsete või selliste rühmituste vastu.
See on alati kogemus, mis läheb vastuollu narratiiviga, mida levitatakse riikliku meedia või muude
hariduskanalite, ülikoolide, koolide, täiskasvanute koolituskeskuste ja muuseumide kaudu.
See peab olema isiklik kogemus.
See võtab aega, eriti kui sa oled noor, kui sa üritad veel sisse saada.
Mina ei mõistaks noorte üle üldse kohut.
Ne peavad kõigepealt oma elu üles ehitama.
Ne peavad ka kohanema.
Ne peavad püüdma positsioonile pääseda.
Ja siis ühel hetkel saavad nad aru, et ka neil ei pruugi asi õnnestuda.
Te peate olema kannatlik ja töötama vähem sõnumite kujundamise kallal.
See kohustuslik vaktsineerimine oleks olnud midagi, mis oleks läinud kehasse.
Ja inimesed olid valmis, sõltumata kommunikatsioonist, igal esmaspäeval - isegi kui ilm ei olnud hea.
Nii et inimesed peavad sõna otseses mõttes minema kurku, ütleb Michael Meyen.
Palju rohkem kui väike näpistamine rahakotis.
See peab tõesti olema midagi, mis ohustab teie enda eksistentsi, teie enda elu.
Või siis on paljud inimesed valmis oma mugavustsoonist lahkuma.
Ainsaks probleemiks on see, et selleks ajaks võib sageli olla juba liiga hilja.
David Engels on samuti skeptiline, kui tegemist on elanikkonna laialdase vastupanuga.
Kodanikud on liiga letargilised.
Monid ei tahtnud aktiivselt kaasa rääkida, vaid eelistasid lasta asjadel toimuda.
Lõppude lõpuks, õpetab ajalugu, otsustavad taas kord vähesed paljude saatuse üle.
Lõppude lõpuks saab teine eliit võitu ja juhib muutusi.
Professor Engelsi arvates peame eemalduma põhimõttelise, rohujuuretasandi
demokraatliku muutuse ideest suures ulatuses.
Historik toob näitena ka koronaviiruse ajastu.
Muud kui Michael Meyen, siiski negatiivse näitena.
David Engels ütleb, et üldiselt on süsteem oma autoritaarse lähenemisega suhteliselt hästi toime tulnud.
Kui vastupanu oli olemas, oli see üldrahvastiku suhtes piiratud.Kui vastupanu oli olemas, oli see piiratud.
Vähemad oleksid tegelikult avalikult mässanud.
Öeldakse: strateegia võidab massi.
Es ei ole tingimata vaja jõuda üha rohkemate inimesteni või motiveerida üha rohkem uusi inimesi.
Palju olulisem on midagi muud.
Se, kes on juba täna valmis parema tuleviku eest võitlema, peavad paremini ühinema.
Ne peavad järgima selgemat strateegiat ja muutuma suutlikumaks ühiselt tegutsema.
David Engels on seega ühes punktis selgelt vastuolus Ulrike Guérot' seisukohaga.
See ütleb: protestiliikumine peab muutuma suuremaks ja eelkõige nähtavamaks.
Michael Meyen juhib aga tähelepanu sellele, et inimeste motiveerimine protesteerima
on äärmiselt keeruline, eriti sõnumite kaudu.
Lõppude lõpuks on määravaks teguriks teie enda kogemus.
Kus on sarnasused?
Mille peale me saame ehitada?</b
Esimene punkt on selge:</b
Muutus algab meist endist, üksikisikust.
Paljud inimesed ei ole aga kunagi õppinud vastutust võtma.
Ne on õppinud täitma ootusi, vältima konflikte ja kohanema.
Ja ometi - meie riikides on suur potentsiaal, sest nad on olemas.
Kõrgemate väärtustega inimesed.
Inimesed, kes elavad enesemääratletud elu, kes võtavad vastutust ja ehitavad sildu.
Ja siin ma olen koos David Engelsiga.
Me ei vaja massi.
Es ei ole puudust inimestest.
Puudub ühendus.
Muutus ei alga massidest.
See algab üksikisikust.
Küsimus on seega: mida saab üksikisik konkreetselt teha?
Taas ja praegu.
See on just see, mida väljavaated endast kujutavad.
[Väljavaade: MIDA TEGUTSE?
Paljud inimesed tahavad midagi teha.
Tahtmine on olemas.
Millest sageli puudu on suund.
See esimene samm ei ole küsida, kuidas me saame rohkem inimesi kaasata, vaid pigem seda, mida nad saavad tegelikult teha:
Mida saavad need, kes on juba valmis tegema, tegelikult teha?
Seda küsisin ka paljudele intervjueeritavatele selle dokumentaalfilmi käigus sama küsimust.</b
Ja tulemuseks oli viis konkreetset meedet, mida igaüks saab kohe rakendada.
Meede 1:
Kogukondade ja võrgustike loomine
Lisaks kannatlikkusele on minu teine nõuanne tegelikult võrgustike loomine.
See on oluline punkt.
Miljöövrid on üksteist leidnud. Protestimiljöö on leidnud teineteist.
Üles kogu saksakeelses maailmas on rühmi, mis kohtuvad regulaarselt, mis töötavad sisu kallal, mis on kokku tulnud.
Ehkki see on ainult sellepärast, et nad on mures toitumise pärast, sest nad mõtlevad, kuidas nad saavad oma
aeda korraldada nii, et nad saaksid end ise varustada.
On oluline hoida neid struktuure elus, et olla valmis, kui avaneb võimalus realiseerida seda, mis on
paljude inimeste elu keskmes: demokraatia ja võimalus kaasa rääkida nende elutingimuste osas.
Mida me peame tegema, on ehitada alt üles.
See on põhimõtteline, et me ei tohi panna kõiki oma kaarte poliitikale, vaid: Me peame kõigepealt
taastama selle vastupidava kodanikuühiskonna altpoolt, mis suudab end ka selle vastu kaitsta.
Meede 2: Räägi oma arvamust Teine konkreetne meede, mida igaüks saab kohe rakendada, on: Räägi oma arvamust.
Valgustage teavet ja toetage sõltumatut meediat, sest teave on kõik.
Teave on võti.
Es piisab, kui vaadata, mida teine pool teeb teabe kontrollimiseks.
Kõik, kes suudab täna määratleda, kes suudab täna määrata seda, mida me kõik tajume
reaalsusena, omab võimu, võib valitseda.
Nii et me peame aitama oma kaasinimestel välja tulla teadvustööstuse poolt toodetud mullidest, mida toetatakse mitmel
viisil, kui vaadata kogu seda vabaühenduste kompleksi.
Sellised inimesed, kellele makstakse maksumaksja raha eest, et nad tugevdaksid sõnumeid, et nad edastaksid
inimestele sõnumeid, mida nad leiavad riigimeedias.
Kui te seda vaatate, on see tee, mis tuleb minna.
See tähendab, et kui sa sellele vastu ei tegutse, siis ei ole sul mingit võimalust elada vabaduses.
Minu arvates oli väga põnev, et "oma arvamuse avaldamine" on oluline protestivorm. Ja see on tegelikult tõsi.
Kui võtta kommunikatsiooniteooria, eriti Elisabeth Nolle-Neumanni vaikimisspiraali teooria, siis on see
vahend standardiseerimisprotsesside lõhkumiseks.
See vaikimisspiraali teooria ütleb, et inimestel on hirm isolatsiooni ees, et see on meie
suurim hirm, et meid arvatakse ühendusest välja.
Kui juhtivad meediakanalid järjepidevalt ja pika aja jooksul kajastavad ja ma ei nõustu, siis selle teooria
kohaselt lõpetan ma mingil hetkel avalikult oma sõnavõtu, sest pean muretsema, et mind arvatakse ühendusest välja.
Aga seal tänaval näen ma inimesi, kes seisavad kioskites ja kellel on teistsugune arvamus.
Mina kuulen - kuulsin äkki midagi muud pubi naaberlauast.
Rongikabiinis rääkisid inimesed hoopis teistmoodi.
Kui keegi istus rannas Kontrafunk rätikuga.
Sellest ilmselgelt on ikkagi vastandlikud seisukohad.
See julgustab siis inimesi, kes muidu ei julgeks oma arvamust avaldada.
Sellepärast on minu arvates väga põnev, et inimesed, kes selles uuringus osalesid, on seda ilmselgelt tunnustanud.
3. meede: määratleda oma ja ühised eesmärgid Kahjuks jäetakse kolmas konkreetne meede sageli tähelepanuta.
Kaasaegselt on see ülioluline.
Ehkki see ei ole lihtne.
See on oma ja ühiste eesmärkide määratlemine.
Kui me ei tea, kuhu me tahame minna, mille eest me võitleme ja mitte alati selle vastu, siis lõpeb kõik kaosega.
Kaugete eesmärkide puudumisel puudub strateegia, ressursside koondamine ja veenev vastus
teistele, kes küsivad: "Miks ma peaksin ühinema?".
Kui sa ei oska öelda, mille eest sa seisad, ei saa sa kedagi kaasa võtta.
Seega on olemas lävi mõtlemisest ja tundest tegutsemiseni.
Me ütleme sageli, et teekond on tasu, ja see on peaaegu tõsi.
Selleks on vaja eesmärki, et üldse aimu saada, mis on tee.
Kui mul on eesmärk, tean, et see on tee.
Ja siis on vaja, et meil oleks julgust alustada.
Me vajame ettekujutust teest.
Sellest tulen ma eesmärgist teele ja teelt tulen väljumisele.
See ei ole kuidagi võimalik.
Rahvas ei näe võimalust.
Sellest öeldakse, et sa otsid väljapääsu, eks?
See oleme. Nii et me otsime teed.
Ja kui tee ei ole selge, ei pea ma minema.
Mina ei pea üles tõusma.
Küsimus on ka selles, kas eesmärk on selge.
Ka eesmärgid peavad olema selged.
See on samuti oluline punkt.
See peab olema kergesti saavutatav - mitte kergesti saavutatav, vaid konkreetne saavutatav eesmärk.
Ei nälja või vaesuse vastu üldiselt, vaid väga konkreetselt.
4. meede: eneserefleksioon Neljas konkreetne meede, mida igaüks saab kohe rakendada, on väga ebapopulaarne.
Mõtiskleda enda üle.
Mida paljudele ei meeldi kuulda.
Ma tean, et kohe tuleb vastureaktsioon.
Mis on sellel kõigel minuga pistmist?
Kui ma alustan iseendast, mis on minu osa selles konfliktis või õnnetuses, mida ma kogen, siis on mul tegelikult
parim, aga võib-olla ka ainus võimalus midagi muuta.
Sellise arusaamaga oma osast, iseendast, on mul võimalus teha endaga midagi teistmoodi, muutuda, areneda.
Minu põhimõtteliselt ei ole seda võimu kellegi üle.
5. meede: Võtke meetmeid Liigume nüüd viienda ja viimase meetme juurde, mida igaüks saab kohe rakendada.
Ja see on näitlemine, jah, näitlemine.
Kõikidelegi - aga alustage sellega.
Sellepärast, et te kogete enesetõhusust, kui teete seda ise.
Tegutsemine annab meile jõudu ja lootust, sest me näeme, kuidas asjad liikuma hakkavad.
Me mõistame, et me saame üksikisikutena midagi muuta. Isegi kui see on sageli ainult väikeses ulatuses.
Mida iga panus loeb. Isegi kui tegemist on lihtsalt eeskujuks olemisega.
Meie vabadus on palju enamat kui lihtsalt iga nelja või viie aasta tagant valimisjaoskonda risti panemine.
Meie vabadus seisneb selles, et me peame igal hetkel elama oma ideaalide järgi, koos kõigi tagajärgedega.
See tähendab lõppkokkuvõttes, et
Kuidas saada eeskujuks.
Selleks eeskujuks olemine.
Et ole eeskujuks oma pere ees.
Olles eeskujuks ümbritsevatele inimestele.
Praktiseerida iga tegu nii, et sa võid hommikul peeglisse vaadata ja öelda, et jah, ma elan oma ideaalide järgi.
Ja, see maailm, milles ma elan, on ehk suboptimaalne.
See võib olla isegi düstoopiline.
Ehk ma riskin sellega palju.
Mina aga elan seda vabadust oma isiklikus elus.
Ma arvan, et alles siis, kui märkimisväärne hulk inimesi hakkab tegelikult ise eeskujuks saama, et elada
nii, nagu nad tahavad, et kogu ühiskond ühel päeval muutuks, alles siis saavad asjad edasi liikuda.
Ja see on muidugi oluline samm.
Me peaksime olema need, kes me oleme, ja käituma nii, nagu me oleme.
Ei sellepärast, et me loodame, et see mõjutab ajalugu või poliitikat üldiselt, vaid sellepärast, et me usume sellesse.
Ja seepärast arvan, et see suhtumine Etiam si omnes ego non, isegi kui kõik teised teevad midagi, mina ei tee seda
ikkagi, on see tegevus või on see suhtumine, mida me vajame.
Käituda nii, nagu me tahame, veendumusest.
Ja isegi kui me teame, et kõik on määratud ebaõnnestuma, isegi kui me teame, et me
oleme ainukesed, kes seda ikkagi teevad.
Vaimustusest, sest see on meie viis, sest me usume, et see, mis on oluline, ei ole kuidagi
midagi, mis kirjutatakse ajalooraamatutesse.
Ja kui meil on siis tegelikult kodanikud ja eelkõige poliitikud, kes on ise eeskujuks, kes on
isiklikult sellised, milliseks nad tahavad, et ühiskond muutuks, siis on muutused tegelikult võimalikud.
ja see ei vaja nüüd ka neid paljusid miljoneid.
Tihti piisab vaid ühest isiksusest, kes suudab tõesti olla tõeline eeskuju, kus paljud inimesed saavad endale öelda, et
ma tahan ühel päeval olla selline, et muutus on võimalik.
Mõtle ainult keskajast.
Mida ei ole saavutanud sellised inimesed nagu Bernard de Clairvaux või Püha Benedictus?
Alates omal jõul kloostrit asutama, tõid nad tegelikult kaasa kogu läänemaailma vaimse taassünni ja olid seega eeskujuks
põlvkondadele ja sajanditele, kes tahtsid teha sama.
Es ei ole vaja miljoneid inimesi, et kõik selliseks muutuksid. Sageli piisab vaid ühest inimesest
või väikesest grupist, et muuta uskumatult palju.
Andagi näib olevat tänapäeval väga raske, nagu ma ütlesin.
Mitte aga peame sinna jõudma.
See on igaühe enda asi.
Jah, üksikisik võib teha suurt vahet.
Või ainult sellega, et ta on, et ta tegutseb, et teda nähakse, et ta on suhetes teistega.
Me ise ei suuda isegi ette kujutada, kui palju igaüks meist tegelikult saavutab.
Me ei tea, kui paljudele inimestele oleme oma elus eeskujuks saanud. Kui väheste
sõnadega on sageli saavutatud suuri arenguid.
Jah, me vajame oma elus teisi inimesi. Aga ei, me ei vaja neid tingimata maailma muutmiseks.
Me võime nüüd alustada. Ainult meie jaoks.
Siis on see Taavet Goliat vastu.
Me teame, et Taavet võidab lõpuks.
Jah, David võidab.
Ja kui vaadata lähemalt lugu Taavetist ja Goliatist, võime näha mõningaid paralleele meie ajaga.
David ei püüdnud võidelda nagu Goliat.
Ta ei pannud endale soomust. Ta ei võtnud mõõka.
Er ei läinud käsitsivõitlusse.
David mõistis, et ta kaotab sellel väljakul.
See tegi midagi muud.
Ta kasutas seda, mida sai, mida oli harjunud. Oma ronksu, oma osavust.
ja ta hoidis distantsi.
See haaras hetkest kinni, ühestainsast hetkest.
Er võttis sihikule ühe koha, kus Goliat oli haavatav.
Ja just see oligi see, mis tegi vahet.
David ei kõhelnud.
Er ei oodanud paremaid tingimusi.
Er tegutses, kui võimalus avanes.
Ja võib-olla on just see meie jaoks täna otsustav punkt.</b
Muutus ei tähenda võimsate reeglite järgi mängimist.
See tähendab oma võimaluste ja tugevuste äratundmist ning julgust neid kasutada, kui on õige hetk.
Me ei saa sundida võimalust ise.
Aga me võime olla valmis, selgelt, ärkvel. Et me ei kõhkleks, kui ta tuleb.</b