[OLEMMEKO Meitä kasvatettiin orjiksi?
Lastentarhan hallitseminen on suurin poliittinen huolenaihe, jotta voidaan hallita ihmisiä, jotka sitten kasvavat.
[VOIMME PAKOTTAA ihmiset heräämään?
Miten minun on muotoiltava viestini niin, että ihmiset liittyvät siihen?
Ensimmäinen vastaukseni on aina, että unohda se.
Viestien kautta ei saa ihmisiä.
Heidän on käytävä läpi omat kokemuksensa.
Heidän on koettava kipua itse.
Jako on periaate, jolla estetään protestiliikkeitä saavuttamasta juuri tätä, nimittäin yhdistyä
yhden henkilön ympärille ja tehdä protestista kykenevä enemmistön voittamiseen ja hallituskykyinen.
Mitä enemmän ihmiset keskittyvät olennaisiin konflikteihin, sitä vähemmän energiaa tuhlataan ja sitä
vähemmän kärsimystä aiheutuu näissä mitättömissä sodissa.
Tämä voi itse asiassa tapahtua suhteellisen nopeasti ja jopa saumattomasti, kun muutama
ihminen yhdistää voimansa siellä täällä.
Muutos alkaa yksinkertaisesta kysymyksestä.
Mitä voimme tehdä?
Juuri tämä oli keskeinen kysymys vuoden 2025 vapausbarometrissa, jonka tein yhdessä A-WEF:n kanssa.
Verkkokysely, johon osallistui yli uskomattomat 22 000 ihmistä.
22 000 ihmistä, jotka ovat antaneet selkeän vastauksen.
He ovat saaneet tarpeekseen.
Ei riitä poliittinen holhoaminen, ei riitä tiedotusvälineiden manipulointi, ei riitä heikentynyt demokratia.
Tahto nousta tätä vastaan on suuri, mutta blokkaukset ovat yhtä suuria.
Haluamme todella tietää.
Mikä lamaannuttaa rauhanomaisen protestin ja mitä tarvitaan, jotta turhautuminen muuttuisi vihdoin liikkeeksi?
Niinpä jatkoin etsintöjäni ja löysin vastauksia.
Rakkaat katsojat, kuulette kohta keskittynyttä asiantuntemusta.
Seitsemän tunnetun tutkijan yli 10 tunnin haastattelujen ydin.
Historioitsijoista psykoanalyytikoihin ja viestinnän tutkijoihin.
Korkeatasoisia asiantuntijoita, jotka valottavat keskeisiä kysymyksiämme eri näkökulmista:</b
Seitsemän rohkeaa ihmistä, jotka esittävät epämukavia kysymyksiä ja antavat yhtä epämukavia vastauksia.
Jotka kyseenalaistavat ja puolustavat itse muutosta.
He korottavat ääntään.
Ja yhdessä kävimme perusteellisia keskusteluja selvittääksemme, miten voimme yhdistää
voimamme paremman tulevaisuuden puolesta.
Miten voimme olla yhdessä vahvoja jakoa, korruptiota, valheita ja propagandaa, tyranniaa ja sotaa vastaan. Ja
rauhan, vapauden, inhimillisyyden ja rehellisyyden puolesta.</b
Vaikka emme olisikaan kaikesta samaa mieltä, on olemassa yhteisiä tavoitteita, jotka yhdistävät meitä.</b
Ja juuri näin tulee olemaan myös teidän kohdallanne, hyvät katsojat.</b
Koska olet myös kytkeytynyt selvittämään, miten tyytymättömyys voi muuttua muutokseksi.
Mitkä ovat esteet, mitä mahdollisuuksia ja mitä voit itse edistää.
Ja voin kertoa sinulle: jos kysyt itseltäsi näitä kysymyksiä, olet jo ottanut suuren
ensiaskeleen. Koska muutos alkaa itsestäsi.</b
Yksilö on paljon voimakkaampi kuin hän usein itsestään ajattelee.
Lastentarhan hallitseminen on suurin poliittinen huolenaihe, jotta voidaan hallita
ihmisiä, jotka sitten kasvavat aikuisiksi.
Vähemmistö ihmisistä on vieraantunut itsestään.
Kasvatuksen, ihmissuhdevirheiden kautta, että heistä ei voi tulla sellaisia kuin heidät on suunniteltu, sellaisiksi kuin
he haluavat kehittyä, vaan sellaisiksi kuin heidän on tultava.
Loppujen lopuksi useimmat lapset kuitenkin onnistuvat sopeutumaan odotuksiin.
Sopeutuminen selviytymisstrategiana, kuten tohtori Hans-Joachim Maaz sitä kuvaa.
Mitä monet ihmiset oppivat hyvin varhain.
Ne, jotka täyttävät odotukset, saavat tunnustusta.
Hän, joka mukautuu, ei erotu.
Ja usein sinut jopa palkitaan siitä.
Tämä malli voi toimia pitkään.
Jotkut ihmiset selviävät elämästä hyvin sen avulla.
Tästä tulee ongelmallista, kun jokin asia muuttuu.
Kun maailma muuttuu epävarmemmaksi, kun vanhat säännöt eivät enää päde.
Kun yhteiskunnalliset mullistukset ravistelevat omaa maailmankuvaa</b
Kun vanha sopeutumiskäyttäytyminen ei enää tunnu oikealta.
Tällöin voi syntyä kriisi.
Jotain pitäisi oikeastaan tapahtua tässä vaiheessa.
Tulee katsoa sisäänpäin ja kohdata rehellisesti oma historiansa.
Mutta juuri sitä monet ihmiset välttävät, koska se sattuu.
Se kyseenalaistaa kaiken, minkä varaan olet rakentanut elämäsi.</b
Muutoksen sijaan monet pysyvät mukautuvina - jopa aikuisina.
Jopa silloin, kun he ovat jo kauan sitten ymmärtäneet olevansa tyytymättömiä.
Tohtori Maaz kertoo terapeuttisessa työssään, että jotkut ihmiset sairastuvat jopa siksi, että he ovat
vuosien varrella taipuneet ja valehdelleet itselleen.
Ja nyt tulee jotakin, joka saattaa olla monille tuttua.
Kun ihmiset alkavat vapautua tästä kuviosta, he tuntevat usein olonsa paremmaksi sisältä.
Mutta ulkopuolelta se on vaikeampaa.
Suhteet muuttuvat.
Jännitteitä syntyy.
Tämä on yleensä hyvin usein hinta, jonka maksat, kun alat nähdä selkeästi.
Mitä monet tänään heränneistä kriittisistä ihmisistä joutuivat kokemaan omakohtaisesti.
Ja tämä konflikti ei koske vain aikuisia, vaan myös lapsia.</b
Miksi käy, kun vanhemmat yrittävät olla rehellisiä lapsilleen, kun he rohkaisevat heitä olemaan oma
itsensä ja kyseenalaistamaan asioita kriittisesti?
Tällöin nämä lapset päätyvät usein konflikteihin, sanoo Hans-Joachim Maaz.
Ristiriita sen välillä, mitä he kokevat kotona, ja sen välillä, mitä koulu ja yhteiskunta heiltä odottavat.
Periaatteessa meillä vanhemmilla on vain mahdollisuus kasvattaa lapsemme siten, että he sopivat toimimattomaan,
normipatologiseen yhteiskuntaan, tai sitten kohtelemme heitä inhimillisemmin, rehellisemmin ja avoimemmin.
Tällöin lapsilla on suuri ongelma menestyä normipatologisessa yhteiskunnassa.
Tuo on kova löytö.
Vanhemmat ovat dilemman edessä.
Jos he sopeuttavat lapsensa, heillä on paremmat mahdollisuudet pysyä järjestelmässä mukana.
Jos he kasvattavat lapsiaan avoimesti, rehellisesti ja kriittisesti, siitä tulee heille usein vaikeampaa.
Kovempi koulussa, kovempi yhteiskunnassa.
Traginen ristiriita, josta on keskusteltava.
Erityisesti siitä, miten vanhempien pitäisi todella käsitellä tätä kahtiajakoa, jotta
lopulta saavutettaisiin vapaa yhteiskunta.
Onko ratkaisu todella
Minä puolestani rohkenen epäillä, että se on siinä, että lapsia kasvatetaan epärehellisyyteen ja toimintaan.
Näemme siis, että pahan, mukautumisen, alistumisen ja kyvyttömyyden puolustaa oikeuksiaan
juuret ovat usein lapsuudessa ja nuoruudessa.
Jos et ole koskaan oppinut puolustamaan itseäsi, sinun on vaikea tehdä niin myös aikuisena.
Kaiken tämän ratkaiseminen on ratkaisevan tärkeää, jos haluamme valistuneen, vastuullisen ja itsenäisen yhteiskunnan.
Mutta sitä ei voi tehdä yhdessä yössä.
Mitä voidaan kuitenkin muuttaa välittömästi, on oma käyttäytymisemme kanssaihmisiämme kohtaan.
Juuri nyt.
Ja tästä pääsemmekin toiseen suureen aiheeseen.
Kaikilla niillä, jotka ovat onnistuneet murtautumaan ulos sovinnaisuudesta ja kulkemaan elämässään itsenäisesti,
omatoimisesti ja rohkeasti, on suuri lahja sisällään.
selkeys, rohkeus, henkilökohtainen vastuu, kyky kyseenalaistaa ja puolustaa itseään.
Tämän lahjan avulla he voivat auttaa myös muita, niitä, jotka eivät vielä pääse ulos
nahoistaan, mutta jotka ehkä haluaisivat.
Mutta tämä edellyttää yhteisöä, vaihtoa, tukea ja verkostoja.
Koska, kuten sanonta kuuluu, olemme vahvoja vain yhdessä. Ja kyllä, juuri niin se on. Yksin tulee usein pysähtyneeksi.</b
Vapausbarometri 2025 osoittaa, että monet ihmiset tuntevat olevansa yksin.
He haluaisivat osallistua enemmän, mutta heiltä puuttuu yhteisöllisyys ja yhteenkuuluvuus.
Tutkimus osoittaa myös selvästi, että monet tunnistavat seuraavat seikat.
Tiedotusvälineiden ja politiikan tahallisesti ajama kahtiajako estää yhteisen
vaikuttamisen yhteisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
Politiikan tutkija ja demokratiatutkija, professori Ulrike Guérot on myös selvillä tästä asiasta.
Jako on periaate, jolla estetään protestiliikkeitä saavuttamasta juuri tätä, nimittäin yhdistyä
yhden henkilön ympärille ja tehdä protestista kykenevä enemmistön voittamiseen ja hallituskykyinen.
Jako ei ole sattumaa.
Se on vanha hallitsemisen periaate: hajota ja hallitse.
Jotain, jota on käytetty jo useiden vuosituhansien ajan.
Tänä päivänä on kyse vasemmisto vastaan oikeisto, rokotetut vastaan rokottamattomat, nainen vastaan mies.
Jako, vastakkainasettelu, on kaikkialla.
Johtavat poliitikot ja heidän tiedotusvälineensä kylvävät eripuraa, lietsovat asioita toisiaan vastaan, työskentelevät
kontaktisyyllisyydellä, jakavat hyvät ja huonot.
Valvottavimmin juuri siksi, että kansa ei voi yhdistyä, olla vahva yhdessä korkeampien
päämäärien puolesta, jotka todella yhdistäisivät monia.
Rauha, vapaus, oikeudenmukainen maailma, hyvä elämä kaikille.
Jotta tätä asiaa voitaisiin käsitellä yhdessä, tarvittaisiin vuoropuhelua, mutta se on estetty.
Sen sijaan ajaudumme pikkumaiseen juoksuhaudansotaan, sanoo viestintäasiantuntija ja psykologi tohtori Roman Braun.
Hänen mukaansa kaikki energiamme pitäisi tuhlata siellä, näissä juoksuhautasodissa.
Meidät on tarkoitus häiritä, kun taustalla tapahtuu todellisia juonitteluja, jotka todella vahingoittavat meitä.
Kun ihmiset tajuavat, että vastustaja ei ole toinen kansalainen, vaan
mekanismit sen takana, silloin jotain muuttuu.
Silloin on taas tilaa todelliselle toiminnalle.
Jako heikkenee.
Tämä ei ole ilmeistä vain tänään, vaan myös historiassa.
Historioitsija ja filosofi, professori David Engels huomauttaa, että vastarinta tarvitsee aina yhteisöllisyyttä.
<Ilman yhteistä "me"-ryhmää protesti jää tehottomaksi.
Hän puhuu menneiden aikojen kansalaisvallankumouksista, joita tuskin on nykyään olemassa tässä muodossa, koska ...
Tällaiset vastarinnan ja vallankumouksen elementit edellyttävät luonnollisesti myös vastaavaa
solidaarista kansalaisyhteisöä tai kansanjoukkoa, tai miksi ikinä sitä sitten kutsutaankin.
Toinen ongelma on kuitenkin se, että suurin osa näistä ihmisistä Euroopassa ei enää tunnista itseään, koska
identiteettipolitiikka ja maahanmuutto ovat pirstoneet heidät niin paljon, ettei luonnollista solidaarisuutta enää ole.
Kun ihmiset eivät enää tunne yhteenkuuluvuutta, on vaikeaa puolustaa jotain yhdessä.
Jos jokainen taistelee vain itsensä puolesta, ei ole voimaa muutokseen.
Ja juuri sitä me usein koemme nykyäänkin.
Arvot ovat se, mikä pitää yhteiskuntia koossa, mikä tekee niistä vahvoja ja yhdistää niitä.
Arvot ovat myös se, mikä pitää ihmisiä yllä, mikä antaa heille suunnan ja mikä saa heidät ottamaan riskejä.
Professori Engels sanoo selvästi: Ilman korkeampia arvoja, jotka ylittävät oman elämän ja henkilökohtaisen
onnen, tuskin kukaan puolustaa sellaisia päämääriä kuin rauha, vapaus tai oikeudenmukaisuus.
Ainakaan niin kauan kuin hän ei ole itse suoraan osallisena.
Hän pitää tätä tällä hetkellä keskeisenä ongelmana, kun on kyse protestoinnista nykyistä epäoikeudenmukaisuutta vastaan.
Monet ihmiset elävät yhä liian mukavasti poistuakseen mukavuusalueeltaan, varsinkin kun
omaa hyvinvointia pidetään suurimpana hyvänä.
Juuri silloin puuttuu halu ottaa riski yleisten tavoitteiden puolesta.
Kristitty professori Engelsin mielestä tämän puutteen syy on ennen kaikkea uskon puute.
Ongelma on se, että yhteiskunnassa, jossa ei enää ole mitään todellista absoluuttista totuutta ja jossa oma elämä nähdään itse
asiassa hyvin materialistisella tavalla, jossa ihmiset eivät enää usko totuuteen, eivät enää usko Jumalaan, eivät enää usko
kuolemanjälkeiseen elämään, eivät enää usko absoluuttisiin asioihin, vaan näkevät itse asiassa vain oman pienen paikallisen
elämänsä tärkeimpänä ja absoluuttisimpana asiana.
Tällaisessa tilanteessa meillä ei luonnollisesti ole juurikaan syytä lähteä kaduille, uhrata jotakin, uhrata mukavuutta,
kenties uhrata oma elämämme korkeamman päämäärän vuoksi.
Epäoikeudenmukainen hallinto voi tietysti mennä aika pitkälle ennen kuin ihmiset lähtevät kaduille.
Kansojen solidaarisuus on samaan aikaan hajonnut joukkomuuton, identiteettipolitiikan ja perheiden hajoamisen vuoksi.
Jopa perhe on nyt hajanainen.
Tämä tarkoittaa, että ainakin eurooppalaisilla on enää hyvin vähän sellaista, jonka puolesta kannattaa taistella.
Niin kauan kuin elämä on kohtuullisen mukavaa, pysytään usein paikallaan.
Mukavuus rauhoittaa. Ja se on osa ongelmaa.
Professori Engels asettaa uskon Jumalaan keskiöön puhuessaan korkeammista arvoista.
Ihmisiä voivat tietenkin tukea myös muut, ylivoimaiset arvot, jotka motivoivat heitä ja antavat heille voimaa.
On ratkaisevan tärkeää, että poistumme mukavuusalueeltamme vain, jos haluamme saavuttaa tässä maailmassa
enemmän kuin vain maksimoida oman onnellisuutemme.
<Yhteiskuntatieteilijä Günter Roth viittaa samankaltaiseen ytimeen.
Hän sanoo sen selvin sanoin: ne, jotka vain punnitsevat, kannattaako protestoida, ryhtyvät harvoin aktiivisiksi.
Mutta monet tekisivät juuri niin.
He päättävät, ryhtyvätkö he toimiin pelkästään kustannus-hyötyanalyysin perusteella.
Ja usein kannattaa pysyä paikoillaan.Kaiken kaikkiaan kannattaa pysyä
paikoillaan.Kaiken kaikkiaan kannattaa pysyä paikoillaan.
Ja se on myös totta, kuten tiedämme auttamiskäyttäytymistä koskevista kokeista: Mitä enemmän ihmiset katsovat,
mitä enemmän ihmiset näkevät ongelman tai onnettomuuden, sitä epätodennäköisempää on, että joku auttaa.</b
Mitä suurempi todennäköisyys on, että kaikki odottavat toisia.
Olemme valitettavasti ylikyllästyneitä ja elämme myös erittäin vauraassa yhteiskunnassa.
Monet tulevat toimeen.
Muut vetäytyvät.
Muut muuttavat maahan.
Mielenosoitusta lykätään tai siitä luovutaan kokonaan.
Myös politiikan tutkija, professori Ulrike Guérot pitää tätä suurena ongelmana.
Hän puhuu vetäytymisestä ja pakenemisesta suurimpana ongelmana, kun on kyse kysymyksestä: Kuka oikeasti nousee ylös?
Mielestäni protestien ja niiden tehottomuuden sijaan suurempi ongelma on melkeinpä tämä yksityistämissuuntaus.
Olen uupunut, en jaksa enää, se ei auta. Emme pääse mihinkään.
Kyllä, monet ihmiset ovat lannistuneita. Monet muuttavat pois peläten tulevaa.</b
Toiset vievät mielenosoituksensa ulkomaille, koska he pelkäävät henkilökohtaisia seurauksia kotimaassa.
Tämä pelko yksittäisten ihmisten haittoja kohtaan estää yleensä monia ihmisiä ilmaisemasta itseään
julkisesti tai osallistumasta millään tavalla.
Ongelma, jota myös viestintätutkija Michael Meyen käsittelee.</b
Mayen ilmaisee asian selkeästi.
Se on leimattu. Leima kiinnitetään niihin, jotka protestoivat tai vain kyseenalaistavat kriittisesti.
Heitä parjataan ja vähätellään. Jotta emme saisi selville seuraavaa totuutta:
Aivan, meitä on paljon.
Paljon enemmän kuin luulemme.
Koska niitä, jotka vastustavat epäoikeudenmukaisuutta, jotka varoittavat ja paljastavat
valheita, pidetään tarkoituksella alhaalla.
Tämä saa niiden määrän näyttämään pienemmältä, vaikutusvallan heikommalta ja arvon pienemmältä kuin se todellisuudessa on.
Tämä käsitys ei kuitenkaan vastaa todellisuutta, vaan on onnistuneen propagandan tulos.
Erityisesti nuoret ihmiset eivät pidä tästä.
Ne, joilla on vielä paljon menetettävää ja jotka siksi välttelevät asettumasta vannovien tai
äärioikeistolaisten tai minkä tahansa muun leiman puolelle.
Viestintätieteilijä Michael Meyen tekee selväksi: protestipotentiaali on olemassa.</b
Ei sekään ole pieni, mutta se on epätasaisesti jakautunut.
Tiedämme, että tämä protestipotentiaali on suurin piirtein kolmannes väestöstä.
Me tiedämme myös, missä tämä mielenosoituspotentiaali sijaitsee tai asuu.
Täällä on yleensä vanhempaa asiakaskuntaa, enemmän maaseudulla asuvaa asiakaskuntaa. Eivät pikemminkin
menestyviä yrittäjiä. Ei ketään, joka on vielä riippuvainen siitä, että saa valtiolta mitään ilmaiseksi.
Epäselvissä tilanteissa nuoret riskeeraavat kaiken.
Tiedämme tämän vallankumouksen historiasta.
Muutosta ovat aina saaneet aikaan nuoret ihmiset, koska he ovat valmiita ottamaan suuren riskin pitkän elämän eteen.
Tämä on vaikeampaa iäkkäiden ihmisten kohdalla.
Maaseudulla on paljon vaikeampaa.
Se on erityisen vaikeaa, kun ymmärtää, että valta - siellä, missä päätetään, miten todellisuutta tulkitaan - on nyt
yliopistokaupungeissa, suurissa kaupungeissa, eikä siellä, missä on enemmän mahdollisuuksia protestointiin.
Ja kaiken lisäksi historian uudelleentulkinta lannistaa nuoria.
Jos katsomme menneisyyteen, huomaamme, että kaikki, mitä tapahtui ennen vuotta 1933, leimataan nyt kansallissosialismin
esihistoriaksi Saksan synkässä menneisyydessä.
Tällöin on vaikea viitata vuosisatojen, aiempien vuosien, myönteisiin asioihin.
Saksalaisille esimerkiksi sanotaan jatkuvasti, että tällainen ja tällainen vallankumous on hyödytön.
Jokainen vallankumous Saksassa on epäonnistunut.
Ei pidä lainkaan paikkaansa, jos tarkastellaan asioita tarkemmin.
Jos tarkastellaan vuoden 1848 vallankumouksen pitkän aikavälin vaikutuksia, jos tarkastellaan vuoden 1918
vallankumousta, merimiesten kapinaa, jos tarkastellaan vuoden 1989 vallankumousta DDR:ssä.
Kerronnassa, tätä vallankumousta koskevissa kertomuksissa, tärkeät asiat on kuitenkin tukahdutettu.</b
Jos minulle ei ole kerrottu, että vallankumoukset näyttävät epäonnistuneen ensinnäkin siksi, että vallankumoukselliset eivät
olleet valmiita turvautumaan viimeiseen keinoon - nimittäin yksinkertaisesti tappamaan vastustajiaan - vaan valitsivat sen
sijaan neuvottelut, normaalin inhimillisen vuorovaikutuksen.
Jos minulle ei kerrota sitä, niin en ymmärrä, miksi vuoden 1848 vallankumoukselliset olivat joko kuolleita,
pakenivat Amerikkaan tai katosivat merkityksettömiksi.
Ja sitten on vielä jotain muuta.
Ihmisille kerrotaan, että he yksin ovat osa hullua vähemmistöä.
Tämä onnistuu yksinkertaisesti olemalla osoittamatta mieltään.
Tämä estää muita liittymästä mukaan. Ja se myös estää julkisen keskustelun syntymisen kritisoiduista aiheista.
Politiikan tutkija Ulrike Guérot'lle on siis selvää, että protesti voi olla tehokas vain, jos se on näkyvää.</b
Tämä ei kuitenkaan useinkaan pidä paikkaansa.
Etenkään silloin, kun protesti ei miellytä hallitsevaa hallintoa.
Syy ei siis useinkaan ole se, että protesteja on liian vähän.
Ongelma on pääasiassa muualla.
Toisin sanoen luulen, että meillä on itse asiassa paljon protesteja.
Ongelmana on, että protesti ei johda mihinkään.
Protestia ei tunnu artikuloituvan jotenkin, että lainsäädäntöä muutetaan, että erotaan, että luottamus palautetaan. Toisin
sanoen, että jotenkin ryhdytään toimenpiteisiin, joissa ihmiset sitten myös näkevät: Protesti on kantanut hedelmää.
Eli kysymykseni ei ole, osoitammeko tarpeeksi.
Kysymykseni on: missä on protesti?
Tämä on ensimmäinen kysymykseni. Eikä se tunnu johtavan mihinkään.
Ja toinen kysymys on: Mikä protesti on tänään hyvä protesti?
Koska meillä on pohjimmiltaan kahtiajakautunut mielipidemaisema. Ja tässä suhteessa erotamme jo
nyt hyvät ja huonot mielenosoitukset toisistaan.
Esimerkiksi kun meillä on viime vuoden kaltaisia mielenosoituksia - kaikki oikeistoa vastaan - se on hyvä
protesti. Se näkyy kaikkialla, kaikissa tiedotusvälineissä.</b
Mutta kun esimerkiksi Haagissa järjestettiin hiljattain todella suuria mielenosoituksia Gazaa vastaan, Gazan
kaistaleen kansanmurhaa vastaan, sitä ei ole näytetty.
Meillä on myös kysymys: Mikä protesti näytetään?
Viime vuosina olemme joutuneet tilanteeseen, jossa mielenosoitus yleisen järjestyksen
häirintänä on niin sanotusti myös lailla kielletty.
Ja siksi mielenosoituksesta on tulossa yhä hiljaisempi.
Tilanne tieteessä, alalla, jolla tietoa luodaan, on samanlainen kuin protestissa.
Tieto, jonka perusteella politiikka, lääketiede ja viime kädessä koko yhteiskunta tekevät päätöksiä.
Mutta tässäkin vain tietyt kertomukset ovat sallittuja.
Tutkimuksen erilaiset lähestymistavat diskriminoidaan usein kehystämällä ne esimerkiksi
äärioikeistolaisiksi tai epäilyttäviksi, mikä tekee niistä alusta alkaen epäluotettavia.
Mutta täällä on myös kollegoita, jotka sanovat, että ei, emme tarvitse enää kiistanalaisuusvaatimusta joidenkin
asioiden, esimerkiksi ilmastonmuutoksen, osalta, kyllä.
Ja minusta se oli aika mielenkiintoista, koska tämä ilmastonmuutosta käsittelevä kollega sanoi sitten,
että hän haluaisi ensin analysoida faktoja osoittaakseen, että tämä ei ole lainkaan kiistanalaista.
Naiivi kun olen, ajattelin, että nyt hän aikoo esittää ilmastotietoja tai ilmastokorrelaatioita.Kyllä.
Mutta hän ei tehnyt sitä ollenkaan.
Hän otti esille tutkimuksen, joka osoittaa, että Euroopassa ilmastonmuutos kyseenalaistetaan
pääasiassa radikaali-oikeistolaisten tai äärioikeistolaisten puolueiden toimesta.
Ja siksi, koska ne ovat perustuslain vastaisia, niitä ei pitäisi käsitellä.
Jos siis jotain tällaista otetaan vakavasti tieteellisenä lausuntona, meillä on todellinen ongelma.
Monet pidättäytyvät. Monet eivät halua sanoa mitään. Monista eri syistä:
Tämä voi olla varovaisuutta, pelkoa, epävarmuutta tai yksinkertaisesti vaihtoehtojen puutetta.
Ulrike Guérot on hyvin samankaltaisella kannalla.</b
Hän sanoo myös, ettei tämä voi jatkua näin.
Mielenosoitusten on oltava äänekkäämpiä. Ja sen on kasvettava.
Koska vain silloin meillä olisi mahdollisuus, että se nähtäisiin.
Toisin sanoen kyse on siitä, että kansalaiset haluavat ilmaista tyytymättömyytensä ja että tämä
tyytymättömyys näkyy poliittisena muutoksena.
Eikä niin yksinkertaisesti enää tapahdu. Ei verkkoprotesteilla eikä analogisilla protesteilla.
Kysymys on nyt, onko tämä edelleen oikea protestin muoto.
Vastaus on itse asiassa ei.
Ja kysymys kuuluu: Mistä mielenosoituksen voisi sitten aloittaa?
Tietenkin muutkin radikaalit protestimuodot voisivat toimia.
Aion sanoa yleislakko.
Että emme esimerkiksi halua sotia.
Muita protestin muotoja voisi tietysti olla vetäytyminen asioista niin sanotusti yksilötasolla.
Voin vain sanoa, että ne ovat hyvin kalliita.
On oltava hyvin sitoutunut. Sinun on tehtävä paljon tutkimusta sanoaksesi: en mene
sinne, en maksa siitä. En mene sinne enää.
En tiedä, en osta Amazonista. Maksan nykyään vain käteisellä.
Totta kai voit tehdä kaiken tämän. Ja nämä ovat hyvin erityisiä henkilökohtaisia kieltämisstrategioita.
Mutta sitten todellinen kysymys on, kuinka kauan voit pitää sitä yllä.
Tässä mielessä nämä ovat mielestäni protestin muotoja: Mielenosoitukset,
yleislakko, pienimuotoinen yksittäinen protesti.
Miten saamme mahdollisimman monta ihmistä osallistumaan?
Monet uskovat, että oikea viesti on vain välitettävä oikein ja että osallistumishalukkuuden
puute on ensisijaisesti viestintäongelma.
Väärä indikaatio, sanoo Michael Meyen.
Se koski jotain aivan muuta.
Tämä on kysymys, joka on lähes aina ensimmäinen asia, joka minulta kysytään mediatutkijana.</b
Miten minun on muotoiltava viestini niin, että ihmiset liittyvät siihen?
Ensireaktioni on aina: Unohda se.
Viesteillä ei saa ihmisiä, vaan heidän on käytävä läpi omat kokemuksensa.
Heidän on koettava kipua itse, heidän on ymmärrettävä, että jotain on muutettava, jotta he voivat paremmin.
Et saa ihmisiä tekemään asioita, jotka sinun mielestäsi pitäisi tehdä, pelkillä viestintäviesteillä.
Tämä on ongelma.
Se on ongelma myös siksi, että tiedämme, että elinkaari vaatii tietyn ajan ennen kuin tällaisia kokemuksia voi saada.
Kunnes tajuat, että olet törmännyt seinään, että et pääse enää pidemmälle.</b
Tutkimuksissani olen aina kysynyt, mikä johtaa siihen, että toinen päätyy mielenosoittajien puolelle ja toinen
epäselvissä tapauksissa rahoittaa Antifaa tai seisoo mummojen kanssa oikeistoa tai vastaavia ryhmiä vastaan.
Ja se on aina kokemus, joka on ristiriidassa sen narratiivin kanssa, jota levitetään valtion tiedotusvälineiden
tai muiden koulutuskanavien, yliopistojen, koulujen, aikuiskoulutuskeskusten ja museoiden kautta.
Sen on oltava henkilökohtainen kokemus.
Se vie aikaa, varsinkin kun olet nuori ja yrität vielä päästä sisään.
En tuomitsisi nuoria lainkaan.
Heidän on ensin rakennettava oma elämänsä.
Heidän on myös sopeuduttava.
Heidän on yritettävä päästä asemaan.
Ja sitten, jossain vaiheessa, he tajuavat, että asiat eivät ehkä toimi heidänkään kannaltaan.
Viestien suunnittelussa on oltava kärsivällinen ja työskenneltävä vähemmän.
Tämä pakollinen rokotus olisi ollut jotain, joka olisi mennyt kehoon.
Ja ihmiset olivat valmiina, viestinnästä riippumatta, joka maanantai - vaikka sää ei olisi ollut hyvä.
Joten ihmisten on kirjaimellisesti tartuttava kaulaan, sanoo Michael Meyen.
Paljon enemmän kuin pieni nipistys lompakossa.
Sen on oltava jotain, joka uhkaa omaa olemassaoloasi, omaa elämääsi.
Vain silloin monet ihmiset ovat valmiita jättämään mukavuusalueensa.
Ainut ongelma on, että silloin voi olla jo liian myöhäistä.
David Engels on myös epäileväinen, kun on kyse väestön laajasta vastarinnasta.
Kansalaiset ovat liian vaisuja.
Monet eivät halunneet osallistua aktiivisesti asioiden muokkaamiseen, vaan antoivat mieluummin niiden tapahtua.
Historia opettaa meille, että loppujen lopuksi harvat päättävät jälleen kerran monien kohtalosta.
Loppujen lopuksi toinen eliitti voittaa ja ajaa muutosta.
Professori Engelsin mielestä meidän on siirryttävä pois ajatuksesta perustavanlaatuisesta, ruohonjuuritason
demokraattisesta muutoksesta laajassa mittakaavassa.
Historioitsija mainitsee esimerkkinä myös koronavirusajan.
Muuta kuin Michael Meyen kuitenkin negatiivisena esimerkkinä.
David Engelsin mukaan järjestelmä on kaiken kaikkiaan selvinnyt suhteellisen hyvin autoritaarisesta lähestymistavastaan.
Jopa jos vastarintaa esiintyi, se oli vähäistä suhteessa koko väestöön.
Vain harvat olisivat todella kapinoineet avoimesti.
Sanonta kuuluu: strategia voittaa massan.
Ei välttämättä ole kyse yhä useampien ihmisten tavoittamisesta tai yhä useampien uusien ihmisten motivoimisesta.
Paljon tärkeämpää on jotain muuta.
Joiden, jotka ovat jo nyt valmiita taistelemaan paremman tulevaisuuden puolesta, on yhdistyttävä paremmin.
Neidän on noudatettava selkeämpää strategiaa ja pystyttävä toimimaan paremmin yhdessä.
David Engels on siis selvästi ristiriidassa Ulrike Guérot'n näkemyksen kanssa yhdessä kohdassa.
Hän sanoo: protestiliikkeiden on oltava suurempia ja ennen kaikkea näkyvämpiä.
Michael Meyen huomauttaa kuitenkin, että ihmisten motivoiminen mielenosoituksiin on
äärimmäisen vaikeaa, etenkin viestien avulla.
Loppujen lopuksi ratkaiseva tekijä on oma kokemuksesi.
Missä ovat yhtäläisyydet?
Mihin voimme rakentaa?</b
Ensimmäinen kohta on selvä:</b
Muutos alkaa meistä itsestämme, yksilöstä.
Monet ihmiset eivät kuitenkaan ole koskaan oppineet ottamaan vastuuta.
He ovat oppineet täyttämään odotukset, välttämään konflikteja ja sopeutumaan.
Ja kuitenkin - maissamme on suuri potentiaali, koska ne ovat olemassa.
Ihmiset, joilla on korkeammat arvot.
Ihmiset, jotka elävät itsemääräävää elämää, ottavat vastuuta ja rakentavat siltoja.
Ja tässä olen David Engelsin kanssa.
Me emme tarvitse massoja.
Ihmisistä ei ole pulaa.
Yhteys puuttuu.
Muutos ei ala massoista.
Se alkaa yksilöstä.
Kysymys kuuluu siis: mitä yksilö voi konkreettisesti tehdä?
Tässä ja nyt.
Näkymät ovat juuri sitä, mistä on kyse.
[NÄKYMÄT: MITÄ TEHDÄ?
Monet ihmiset haluavat tehdä jotain.
Tahto on olemassa.
Mitä usein puuttuu, on suunta.
Ensimmäisenä askeleena ei siis ole kysyä, miten saamme lisää ihmisiä osallistumaan, vaan mitä he voivat itse asiassa tehdä:
Mitä ne, jotka ovat jo valmiita tekemään, voivat todella tehdä?
Kysyin tätä samaa kysymystä lukuisilta haastateltavilta tämän dokumentin aikana.</b
Tuloksena oli viisi konkreettista toimenpidettä, jotka jokainen voi toteuttaa välittömästi.
Toimenpide 1:
Rakenna yhteisöjä ja verkostoja
Kärsivällisyyden lisäksi toinen neuvoni on verkostoituminen.
Tämä on tärkeä seikka.
Miljööt ovat löytäneet toisensa. Protestimiljööt ovat löytäneet toisensa.
Ympäri saksankielistä maailmaa on ryhmiä, jotka kokoontuvat säännöllisesti, jotka työskentelevät
sisällön parissa ja jotka ovat kokoontuneet yhteen.
Jopa siksi, että he ovat huolissaan ravitsemuksesta, koska he miettivät, miten he voivat järjestää
puutarhansa niin, että he voivat elättää itsensä.
On tärkeää pitää nämä rakenteet elinvoimaisina, jotta voimme olla valmiina, kun tarjoutuu tilaisuus toteuttaa se, mikä on
keskeistä monien ihmisten elämälle: demokratia ja mahdollisuus vaikuttaa niihin olosuhteisiin, joissa he elävät.
Meidän on rakennettava alhaalta ylöspäin.
Tämä on perustavanlaatuista, että emme saa laittaa kaikkia korttejamme politiikan varaan, vaan: Meidän on ensin
rakennettava uudelleen tämä kestävä kansalaisyhteiskunta alhaalta päin, joka voi myös puolustautua sitä vastaan.
Toimenpide 2: Sano mielipiteesi Toinen konkreettinen toimenpide, jonka jokainen voi
toteuttaa välittömästi, on: Sano mielipiteesi.
Tiedon levittäminen ja riippumattomien tiedotusvälineiden tukeminen, sillä tieto on kaikki kaikessa.
Tieto on avain.
Tarvitsee vain katsoa, mitä vastapuoli tekee hallitakseen tietoa.
Kuka tahansa voi määritellä tämän päivän, kuka tahansa voi määrittää tänään sen, mitä me kaikki pidämme
todellisuutena, sillä on valtaa, hän voi hallita.
Meidän on siis autettava kanssaihmisiämme pääsemään ulos kuplista, joita tietoisuusteollisuus on
tuottanut ja joita tuetaan monin tavoin, jos tarkastellaan koko tätä kansalaisjärjestökompleksia.
Se on siis ihmisiä, joille maksetaan veronmaksajien rahoilla siitä, että he vahvistavat viestejä ja välittävät ihmisille
viestejä, jotka he löytävät valtion tiedotusvälineistä.
Jos sitä katsoo, niin se on oikea tapa toimia.
Jos ette siis tee vastatoimia, teillä ei ole mitään mahdollisuuksia elää vapaudessa.
Minusta oli hyvin jännittävää, että "oman mielipiteen ilmaiseminen" on tärkeä
protestin muoto. Ja se on itse asiassa totta.
Jos otetaan huomioon viestintäteoria, erityisesti Elisabeth Nolle-Neumannin teoria hiljaisuuden
kierteestä, tämä on keino murtaa standardisointiprosesseja.
Tämä teoria hiljaisuuden kierteestä sanoo, että ihmisillä on eristäytymisen pelko, että se on suurin
pelkomme, että meidät suljetaan pois yhteydestä.
Jos johtavat tiedotusvälineet raportoivat johdonmukaisesti pitkän ajanjakson ajan ja minä olen eri mieltä, niin jossain
vaiheessa tämän teorian mukaan lakkaan puhumasta julkisesti, koska minun on pelättävä, että minut erotetaan yhdistyksestä.
Mutta kadulla näen ihmisiä seisomassa kojuissa, joilla on eri mielipide.
Kuuntelen - kuulin yhtäkkiä jotain muuta pubin viereisestä pöydästä.
Junaosastossa ihmiset puhuivat aivan eri tavalla.
Rannalla istui joku Kontrafunk-pyyhe mukanaan.
Selvästikin on siis olemassa vastakkaisia kantoja.
Tämä rohkaisee ihmisiä, jotka eivät muuten uskaltaisi sanoa mielipidettään.
<Minusta on siis hyvin jännittävää, että tähän tutkimukseen osallistuneet ihmiset ovat ilmeisesti tunnustaneet tämän.
Toimenpide 3: Omien ja yhteisten tavoitteiden määrittely Valitettavasti kolmas
konkreettinen toimenpide jää usein huomiotta.
Se on samalla ratkaisevan tärkeää.
Ei se ole helppoa.
Tässä on kyse omien ja yhteisten tavoitteiden määrittelystä.
Koska emme tiedä, minne haluamme mennä, minkä puolesta taistelemme, emmekä aina sitä vastaan,
kaikki päättyy kaaokseen.Kaikki päättyy kaaokseen.
Ei ole selkeitä tavoitteita, ei ole strategiaa, ei resurssien yhdistämistä eikä vakuuttavaa vastausta
muille, jotka kysyvät: "Miksi minun pitäisi liittyä mukaan?".
Jos et pysty sanomaan, mitä edustat, et voi ottaa ketään mukaasi.
On siis olemassa kynnys ajattelusta ja tunteesta toimintaan.
Sanomme usein, että matka on palkinto, ja se on melkein totta.
Tarvitsemme siis tavoitteen, jotta saamme ylipäätään käsityksen polusta.
Kun minulla on tavoite, tiedän, että tämä on oikea tie.
Ja sitten tarvitsemme tien, jotta uskaltaisimme lähteä liikkeelle.
Me tarvitsemme käsityksen polusta.
Tulen siis päämäärästä polulle ja polulta tulen lähtöön.
Eikä ole mitään keinoa.
Kansa ei näe mitään keinoa.
Sitähän sanotaan, että etsit ulospääsyä, eikö niin?
Tässä sitä ollaan. Joten etsimme tietä.
Ja jos polku ei ole selvä, minun ei tarvitse lähteä liikkeelle.
Minun ei tarvitse nousta ylös.
Ja kysymys on myös siitä, onko tavoite selkeä.
Myös tavoitteiden on oltava selvät.
Tämä on myös tärkeä seikka.
Sen on oltava helposti saavutettavissa oleva - ei helposti saavutettavissa oleva, vaan
konkreettinen saavutettavissa oleva tavoite.
Ei nälkää tai köyhyyttä vastaan yleensä, vaan hyvin konkreettisesti.
Toimenpide 4: Itsereflektio Neljäs konkreettinen toimenpide, jonka jokainen voi toteuttaa välittömästi, on hyvin epäsuosittu.
Pohtia itseäsi.
Mitä monet ihmiset eivät halua kuulla.
Tiedän, että tämä saa välittömästi aikaan vastareaktion.
Miten tämä kaikki liittyy minuun?
Jos aloitan tarkastelemalla itseäni, mikä on minun osuuteni konfliktissa tai onnettomuudessa, jota koen, minulla on itse
asiassa paras, mutta ehkä ainoa mahdollisuus muuttaa jotain.
Siten kun olen oivaltanut oman osuuteni, itseni, minulla on mahdollisuus tehdä jotain
erilaista itselleni, muuttua, kehittää itseäni.
Minulla ei periaatteessa ole tätä valtaa keneenkään.
Toimenpide 5: Ryhtykää toimiin Siirrytään nyt viidenteen ja viimeiseen toimenpiteeseen,
jonka jokainen voi toteuttaa välittömästi.
Ja se on näyttelemistä, kyllä, näyttelemistä.
Ei ole väliä - mutta aloita siitä.
Koska koet itsetehokkuutta tekemällä sen itse.
Toimiin ryhtyminen antaa meille voimaa ja toivoa, koska näemme, miten asiat etenevät.
Me ymmärrämme, että voimme vaikuttaa yksilöinä. Vaikka se on usein vain pienimuotoista.
Mutta jokainen panos on tärkeä. Vaikka kyse olisi vain roolimallina olemisesta.
Vapautemme on paljon muutakin kuin ristin laittaminen äänestyskoppiin kerran neljässä tai viidessä vuodessa.
Vapautemme on siinä, että meidän on elettävä ihanteidemme mukaisesti joka hetki, kaikkine seurauksineen.
Ja se tarkoittaa viime kädessä sitä, että
Tulla roolimalliksi.
Tule itsellesi roolimalliksi.
Tulee esikuvaksi perheensä edessä.
Olla roolimalli ympärillään oleville.
Harjoittaa jokaista tekoa niin, että voit katsoa itseäsi aamulla peiliin ja sanoa,
että kyllä, elän ihanteideni mukaisesti.
Joo, tämä maailma, jossa elän, on ehkä suboptimaalinen.
Se voi olla jopa dystooppinen.
Mahdollisesti riskeeraan tällä paljon.
Mutta elän tätä vapautta omassa elämässäni.
Uskon, että vasta kun merkittävä määrä ihmisiä todella haluaa itse tulla roolimalleiksi, elää sitä, mitä he haluavat
jokapäiväisessä elämässään, että koko yhteiskunta tulee jonain päivänä, vasta silloin voidaan edistyä.
Ja se on tietenkin tärkeä askel.
Meidän pitäisi olla sellaisia kuin olemme ja toimia niin kuin olemme.
Ei siksi, että toivomme sen vaikuttavan historiaan tai politiikkaan yleensä, vaan siksi, että uskomme siihen.
Ja siksi uskon, että tämä asenne Etiam si omnes ego non, vaikka kaikki muut tekevät jotain, minä en silti aio
tehdä sitä, on se toiminta tai asenne, jota tarvitsemme.
Käyttäytyä haluamallamme tavalla, vakaumuksesta.
Ja vaikka tiedämme, että kaikki on tuomittu epäonnistumaan, vaikka tiedämme, että
olemme ainoat, jotka tekevät sen kuitenkin.
Varmuudesta, koska se on meidän tapamme, koska uskomme, että se, mikä on tärkeää, ei ole jotenkin
sellaista, joka kirjoitetaan historiankirjoihin.
Ja jos meillä on sitten todella kansalaisia ja ennen kaikkea poliitikkoja, jotka ovat itse esikuvia, jotka ovat
henkilökohtaisesti sellaisia, millaisiksi he haluavat yhteiskunnan muuttuvan, silloin muutos on todella mahdollinen.
Eikä se nytkään tarvitse niitä miljoonia.
Usein tarvitaan vain persoona, joka voi todella olla aito roolimalli, jolloin monet ihmiset voivat
sanoa itselleen, että haluan jonain päivänä olla tuollainen, että muutos on mahdollinen.
Ajattele vain keskiaikaa.
Mitä Bernard de Clairvaux'n tai Pyhän Benedictuksen kaltaiset ihmiset eivät ole saavuttaneet?
Aloittamalla luostarin perustamisen omin voimin he itse asiassa saivat aikaan koko lännen hengellisen
uudestisyntymisen ja olivat siten esikuvia sukupolville ja vuosisadoille ihmisille, jotka halusivat tehdä samoin.
Ei tarvita miljoonia ihmisiä, jotta heistä kaikista tulisi tuollaisia. Usein tarvitaan vain yksi
henkilö tai pieni ryhmä muuttamaan uskomattoman paljon.
Mutta sekin näyttää olevan nykyään hyvin vaikeaa, kuten sanoin.
Mutta meidän on päästävä sinne.
Tämä on yksilön oma asia.
Kyllä, yksilöllä voi olla suuri merkitys.
Vain sillä, että hän on, että hän toimii, että hänet nähdään, että hän on suhteessa muihin.
Me itse emme voi edes kuvitella, kuinka paljon jokainen meistä todella saavuttaa.
Me emme tiedä, kuinka monelle ihmiselle meistä on tullut roolimalleja elämässämme. Kuinka harvat
sanat ovat usein johtaneet suuriin kehityskulkuihin.
Kyllä, me tarvitsemme muita ihmisiä elämäämme. Mutta ei, emme välttämättä tarvitse heitä muuttamaan maailmaa.
<Voimme aloittaa nyt. Vain meitä varten.
Sitten on Daavid vastaan Goljat.
Me tiedämme, että Daavid voittaa lopulta.
Kyllä, David voittaa.
Ja jos tarkastellaan tarkkaan tarinaa Daavidista ja Goljatista, voimme nähdä joitakin rinnastuksia meidän aikaamme.
David ei yrittänyt taistella kuin Goljat.
Hän ei pukenut haarniskaa. Hän ei ottanut miekkaa.
Hän ei ryhtynyt lähitaisteluun.
David ymmärsi, että hän häviää tällä kentällä.
Siten hän teki jotain muuta.
Hän käytti sitä, mitä pystyi ja mihin oli tottunut. Hänen ritsansa, hänen ketteryytensä.
Ja hän piti etäisyyttä.
Silloin hän tarttui hetkeen, yhteen ainoaan.
Hän tähtäsi siihen kohtaan, jossa Goljat oli haavoittuvainen.
Juuri se teki eron.
David ei epäröinyt.
Hän ei odottanut parempia olosuhteita.
Hän toimi, kun tilaisuus tarjoutui.
Ja ehkä juuri se on ratkaiseva asia meille tänään.</b
Muutos ei tarkoita sitä, että pelataan vallassa olevien sääntöjen mukaan.
Se tarkoittaa omien mahdollisuuksiesi ja vahvuuksiesi tunnistamista ja rohkeutta käyttää niitä, kun hetki on oikea.
Me emme voi pakottaa itse tilaisuutta.
Mutta me voimme olla valmiita, selkeästi, hereillä. Jotta emme epäröisi, kun hän tulee.</b