[SZLOVJÁKNAK FELNŐTTÜNK?
Az óvodák feletti uralom a legnagyobb politikai gond, hogy uralkodni tudjunk az emberek felett, akik aztán felnőnek.
[KÉNYSZERÍTHETJÜK AZ EMBEREKET, hogy felébredjenek?
Hogyan kell alakítanom az üzenetemet, hogy az emberek csatlakozzanak?
Az első válaszom mindig az, hogy felejtsd el.
Az üzeneteken keresztül nem tudod elérni az embereket.
A saját tapasztalataikon kell keresztülmenniük.
Maguknak kell megtapasztalniuk a fájdalmat.
A megosztottság egy olyan elv, amely megakadályozza, hogy a tiltakozó mozgalmak pontosan ezt érjék el, nevezetesen,
hogy egy személy körül egyesüljenek, és a tiltakozás képes legyen többséget szerezni és kormányképes legyen.
Minél inkább a lényeges konfliktusokra koncentrálnak az emberek, annál kevesebb energiát pazarolnak el és annál
kevesebb szenvedést okoznak ezek a jelentéktelen háborúk.
Ez valójában viszonylag gyorsan és zökkenőmentesen megtörténhet, ha néhány ember itt-ott összefog.
A változás egy egyszerű kérdéssel kezdődik.
Mit tehetünk?
Az A-WEF-fel közösen készített 2025-ös Szabadságbarométer középpontjában pontosan ez a kérdés állt.
Egy online felmérés, amelyben több mint 22 000 ember vett részt.
22 000 ember, aki egyértelmű választ adott.
Elég volt belőle.
Elég a politikai paternalizmusból, elég a médiamanipulációból, elég az aláásott demokráciából.
Az akarat, hogy kiálljunk ez ellen, nagyszerű, de a blokádok ugyanolyan nagyszerűek.
Nagyon szeretnénk tudni.
Mi bénítja meg a békés tiltakozást, és mi kell ahhoz, hogy a frusztráció végre mozgalommá váljon?
Így hát folytattam a keresést, és válaszokat találtam.
Kedves nézők, most koncentrált szakértelmet fognak hallani.
Hét neves akadémikus több mint 10 órányi interjújának esszenciája.
A történészektől a pszichoanalitikusokig és a kommunikációkutatókig.
A területük magasan képzett szakértői, akik különböző nézőpontokból világítják meg a legfontosabb kérdéseinket:</b
Hét bátor ember, akik kényelmetlen kérdéseket tesznek fel, és ugyanilyen kényelmetlen válaszokat adnak.
Azok, akik megkérdőjelezik és akik maguk is kiállnak a változás mellett.
Felemelik a hangjukat.
És együtt mélyreható megbeszéléseket folytattunk, hogy kitaláljuk, hogyan
egyesíthetnénk erőinket egy jobb jövő érdekében.
Hogyan lehetünk együtt erősek a megosztottság, a korrupció, a hazugság és a propaganda, a zsarnokság és a háború ellen. És a
békéért, a szabadságért, az emberségért és az őszinteségért.</b
Még ha nem is értünk mindenben egyet, vannak közös célok, amelyek összekötnek minket.</b
És pontosan így lesz ez Önökkel is, kedves nézőink.</b
Mert te is bekapcsoltad, hogy megtudd, hogyan válhat az elégedetlenség változássá.
Milyen akadályok vannak, milyen lehetőségek, és mit tudsz te magad hozzátenni.
És mondhatom: ha felteszed magadnak ezeket a kérdéseket, már megtetted az első nagy
lépést. Mert a változás önmagaddal kezdődik.</b
Az egyén sokkal erősebb, mint azt gyakran gondolja magáról.
Az óvoda feletti uralkodás a legnagyobb politikai gond, hogy uralkodni tudjunk az emberek felett, akik aztán felnőnek.
A legtöbb ember elidegenedett önmagától.
A nevelés, a párkapcsolati hibák révén, hogy nem úgy válhatnak, ahogyan tervezték őket, ahogyan
fejlődni szeretnének, hanem ahogyan válniuk kell.
A legtöbb gyereknek azonban végül sikerül alkalmazkodnia az elvárásokhoz.
Az alkalmazkodás mint túlélési stratégia, ahogy Dr. Hans-Joachim Maaz leírja.
Azt, amit sokan már nagyon korán megtanulnak.
Aki teljesíti az elvárásokat, elismerésben részesül.
Aki alkalmazkodik, az nem tűnik ki.
És gyakran még jutalmat is kap érte.
Ez a minta hosszú ideig működhet.
Némelyek jól átvészelik vele az életet.
Ez akkor válik problémássá, ha valami megváltozik.
Mikor a világ bizonytalanabbá válik, mikor a régi szabályok már nem érvényesek.
Amikor a társadalmi felfordulások felrázzák a saját világképünket</b
Amikor a régi alkalmazkodási magatartás már nem tűnik helyesnek.
Akkor bekövetkezhet a válság.
Ezzel a pillanattal már tényleg történnie kellene valaminek.
Befelé kell nézni, és őszintén szembe kell nézni a saját történelmünkkel.
De pontosan ez az, amit sokan elkerülnek, mert fáj.
Mert megkérdőjelez mindent, amire az életedet építetted.</b
Ahelyett, hogy változtatnának, sokan konformisták maradnak - még felnőttként is.
Még akkor is, ha már rég rájöttek, hogy elégedetlenek.
Terápiás munkája során Dr. Maaz arról számol be, hogy egyesek még azért is megbetegednek, mert
az évek során elhajlottak és hazudtak maguknak.
És most jön valami, ami sokaknak ismerős lehet.
Amikor az emberek elkezdik elengedni ezt a mintát, gyakran jobban érzik magukat belülről.
De kívülről már nehezebb lesz.
A kapcsolatok változnak.
Feszültségek keletkeznek.
Ez általában nagyon gyakran az az ár, amit akkor fizetsz, amikor elkezdesz tisztán látni.
Azt, amit a ma felébredt kritikusok közül sokaknak saját bőrükön kellett megtapasztalniuk.
És ez a konfliktus nem csak a felnőtteket, hanem a gyerekeket is érinti.</b
Mert mi történik, ha a szülők megpróbálnak őszinték lenni a gyerekeikkel, ha arra bátorítják őket, hogy
legyenek önmaguk, és kritikusan kérdőjelezzék meg a dolgokat?
Azután ezek a gyerekek gyakran konfliktusba kerülnek - mondja Hans-Joachim Maaz.
Egy konfliktus aközött, amit otthon tapasztalnak, és aközött, amit az iskola és a társadalom elvár tőlük.
Szülőként alapvetően csak arra van esélyünk, hogy úgy neveljük gyermekeinket, hogy azok beilleszkedjenek egy
diszfunkcionális, normopata társadalomba, vagy pedig emberibb, őszintébb, nyíltabb módon bánunk velük.
Akkor a gyerekeknek nagy gondot okoz, hogy sikereket érjenek el egy normális társadalomban.
Ez egy nehéz megállapítás.
A szülők dilemma előtt állnak.
Ha alkalmazkodnak a gyerekeikhez, akkor nagyobb esélyük van arra, hogy lépést tartsanak a rendszerrel.
Ha nyíltan, őszintén és kritikusan nevelik gyermekeiket, gyakran nehezebbé válik számukra.
Keményebb az iskolában, nehezebb a társadalomban.
Tragikus ellentmondás, amelyről beszélni kell.
Különösen arról, hogy a szülőknek valójában hogyan kellene kezelniük ezt a kettősséget,
hogy végül is szabad társadalmat érjenek el.
A megoldás valóban
A magam részéről kételkedni merek abban, hogy ez abban rejlik, hogy a gyerekeket
tisztességtelenségre és tettekre neveljük.
Látjuk tehát, hogy a gonoszság, a konformizmus, az alárendeltség és a jogokért való kiállásra való képtelenség
gyökere gyakran a gyermekkorban és a fiatalságban rejlik.
Ha soha nem tanultál meg kiállni magadért, felnőttként is nehezen fogod ezt megtenni.
Ezek megoldása kulcsfontosságú, ha felvilágosult, felelős és autonóm társadalmat akarunk.
De ez nem olyasmi, amit egyik napról a másikra meg lehet tenni.
Azt azonban, ami azonnal megváltoztatható, az a saját viselkedésünk embertársainkkal szemben.
Most.
És ezzel elérkeztünk egy másik nagy témához.
Mindazok, akiknek sikerült kitörniük a konformitásból és önállóan, önállóan és bátran végigjárni
az életet, nagy ajándékot hordoznak magukban.
A tisztánlátás, a bátorság, a személyes felelősség, a képesség, hogy megkérdőjelezd és kiállj magadért.
Ezzel az ajándékkal másoknak is segíthetnek, azoknak, akik még nem tudnak kibújni a bőrükből, de talán szeretnének.
De ehhez közösségre, cserére, támogatásra és hálózatokra van szükség.
Mert, ahogy a mondás tartja, csak együtt vagyunk erősek. És igen, ez pontosan így van. Egyedül gyakran megáll az ember.</b
A 2025-ös Szabadságbarométer azt mutatja, hogy sokan érzik magukat egyedül.
Szeretnének jobban bekapcsolódni, de hiányzik a közösség és az összetartás.
A felmérésből az is egyértelműen kiderül, hogy sokan felismerik a következőket.
A média és a politika által szándékosan gerjesztett megosztottság
megakadályozza a közös célokra való közös hatást.
Ulrike Guérot professzor, politológus és demokráciakutató is világosan fogalmaz.
A megosztottság egy olyan elv, amely megakadályozza, hogy a tiltakozó mozgalmak pontosan ezt érjék el, nevezetesen,
hogy egy személy körül egyesüljenek, és a tiltakozás többséget tudjon szerezni és képes legyen kormányozni.
A divízió nem véletlen.
Az uralom régi elve: oszd meg és uralkodj.
Egy olyan dolog, amelyet már több évezred óta használnak.
Most bal kontra jobb, oltott kontra oltatlan, nő kontra férfi.
A megosztottság, az ellentét mindenütt jelen van.
A vezető politikusok és médiájuk viszályt szítanak, egymás ellen uszítanak, kapcsolati bűntudattal
dolgoznak, megosztják a jókat és a rosszakat.
Valószínűleg éppen azért, hogy a nép ne tudjon egyesülni, együtt erősödni magasabb
célokért, amelyek valóban egyesítenék a sokakat.
Béke, szabadság, igazságos világ, jó élet mindenkinek.
Ahhoz, hogy ezen közösen dolgozzunk, párbeszédre lenne szükség, de ezt megakadályozzák.
Ehelyett belemerülünk a kicsinyes lövészárokharcokba - mondja Dr. Roman Braun kommunikációs szakértő és pszichológus.
Elmondása szerint minden energiánkat ott kellene elpazarolni, ezekben a lövészárok-háborúkban.
Azt várják el tőlünk, hogy eltereljük a figyelmünket, miközben a háttérben zajlanak a
valódi, minket valóban károsító cselszövések.
Amikor az emberek rájönnek, hogy az ellenfél nem a másik állampolgár, hanem a mögötte
álló mechanizmusok, akkor valami megváltozik.
Akkor újra lesz hely a valódi cselekvésre.
A megosztottság gyengül.
Ez nem csak napjainkban, hanem a történelemben is nyilvánvaló.
David Engels történész és filozófus professzor rámutat, hogy az ellenálláshoz mindig közösségre van szükség.
A közös "mi" nélkül a tiltakozás hatástalan marad.
Elmúlt idők polgári forradalmairól beszél, amelyek ma már aligha léteznek ilyen formában, mert ...
Az ellenállás, a forradalom ilyen elemeihez természetesen szükség van egy megfelelően szolidáris polgári
közösségre vagy néptömegre, vagy bárhogy is nevezzük.
A másik probléma azonban az, hogy Európában a legtöbb ilyen ember már nem ismer magára, mert az
identitáspolitika és a migráció annyira széttöredezett, hogy már nincs természetes szolidaritás.
Amikor az emberek már nem érzik magukat összetartozónak, nehéz lesz közösen kiállni valamiért.
Ha mindenki csak önmagáért küzd, nincs erő a változásra.
És pontosan ez az, amit ma gyakran tapasztalunk.
Az értékek tartják össze a társadalmakat, teszik őket erőssé és egyesítik őket.
Az értékek is fenntartják az embereket, irányt adnak nekik, és hajlandóak kockázatot vállalni.
Engels professzor világosan mondja: magasabb értékek nélkül, amelyek túlmutatnak a saját életen és a személyes
boldogságon, aligha fog bárki is kiállni olyan célokért, mint a béke, a szabadság vagy az igazságosság.
Mindaddig legalábbis, amíg őt magát nem érinti közvetlenül.
Ezt látja jelenleg központi problémának, amikor a jelenlegi igazságtalanságok elleni tiltakozásról van szó.
Nagyon sokan még mindig túl kényelmesen élnek ahhoz, hogy elhagyják a komfortzónájukat, különösen akkor,
amikor a saját jólétüket tekintik a legnagyobb jónak.
Éppen ezért hiányzik a hajlandóság arra, hogy az átfogó célokért kockáztassunk.
A keresztény Engels professzor számára ennek a hiányosságnak az oka mindenekelőtt a hit hiányában rejlik.
A probléma az, hogy egy olyan társadalomban, amelyben már nincs valódi abszolút igazság, és amelyben a saját életünket
valójában nagyon materialista módon látjuk, amelyben az emberek már nem hisznek az igazságban, már nem hisznek Istenben, már nem
hisznek a túlvilágban, már nem hisznek az abszolútumokban, hanem valójában csak a saját kis helyi
életüket tekintik a legfontosabbnak és abszolútnak.
Egy ilyen helyzetben természetesen kevés okunk van arra, hogy valóban az utcára vonuljunk, hogy feláldozzunk
valamit, feláldozzuk a kényelmet, esetleg feláldozzuk a saját életünket egy magasabb cél érdekében.
Természetesen egy igazságtalan rendszer elég messzire mehet, mielőtt az emberek az utcára vonulnak.
Az emberek szolidaritását ugyanakkor a tömeges migráció, az identitáspolitika és a családok széthullása szétzilálta.
Már a család is széttöredezett.
Ez azt jelenti, hogy valójában nagyon kevés maradt, legalábbis az európaiak részéről, amiért érdemes lenne harcolni.
Amíg az életed viszonylag kényelmes, addig gyakran maradsz a helyeden.
A kényelem megnyugtat. És ez a probléma része.
Engels professzor az Istenbe vetett hitet állítja a középpontba, amikor magasabb értékekről beszél.
Az embereket természetesen más, mindent felülíró értékek is támogathatják, amelyek motiválják őket, és erőt adnak nekik.
Létfontosságú, hogy csak akkor hagyjuk el a komfortzónánkat, ha többet akarunk elérni ebben a világban,
mint pusztán a saját boldogságunk maximalizálása.
Günter Roth társadalomtudós hasonló magra mutat rá.
Józanul fogalmaz: aki csak mérlegeli, hogy érdemes-e tiltakozni, az ritkán válik aktívvá.
De sokan pontosan ezt tennék.
Kizárólag a költség-haszon elemzés alapján döntenek arról, hogy cselekedjenek-e.
És gyakran érdemesebb mozdulatlanul maradni.
És ez igaz is, amint azt a segítő magatartással kapcsolatos kísérletekből tudjuk: Minél többen néznek, minél
többen látnak egy problémát vagy balesetet, annál kisebb a valószínűsége, hogy valaki segíteni fog.</b
Mennél nagyobb a valószínűsége, hogy mindenki a többiekre vár.
Szerencsétlenségünkre túlságosan telítettek vagyunk, és egy rendkívül gazdag társadalomban élünk.
Sokan megegyeznek.
Mások visszavonulnak.
Mások kivándorolnak.
A tüntetést elhalasztják vagy teljesen lemondanak róla.
Ulrike Guérot politológus professzor szintén nagy problémának tartja ezt.
A visszavonulásról és a menekülésről beszél, mint a fő problémáról, amikor arról van szó: Ki áll fel valójában?
Úgy gondolom, hogy a tiltakozás és a tiltakozás hatástalansága helyett a nagyobb probléma
szinte még mindig a privatizációs tendencia.
Kimerültem, nem bírom tovább, nincs értelme. Nem jutunk sehova.
Igen, sokan elbátortalanodtak. Sokan kivándorolnak, mert félnek attól, ami jönni fog.</b
Mások külföldre viszik a tiltakozásukat, mert félnek az otthoni személyes következményektől.
Az egyéni hátrányoktól való félelem általában sokakat megakadályoz abban, hogy nyilvánosan kifejezzék
magukat, vagy bármilyen módon részt vegyenek a munkában.
Ezzel a problémával Michael Meyen kommunikációkutató is foglalkozik.</b
Mayen világosan fogalmaz.
Ezt címkézik. Címkét ragasztanak azokra, akik tiltakoznak vagy egyszerűen csak kritikusan kérdőjelezik meg a dolgokat.
Szidalmazzák és lekicsinylik őket. Hogy ne derüljön ki a következő igazság:
Igen, pontosan, sokan vagyunk.
Sokkal több, mint gondolnánk.
Mert azokat, akik kiállnak az igazságtalanság ellen, akik figyelmeztetnek és
rámutatnak a hazugságokra, szándékosan elnyomják.
Ezáltal számuk kisebbnek, befolyásuk gyengébbnek és értékük alacsonyabbnak tűnik, mint amilyen valójában.
Ez a felfogás azonban kevésbé felel meg a valóságnak, mint inkább a sikeres propaganda eredménye.
Ez különösen a fiatalokat riasztja el.
Azok, akiknek még mindig sok vesztenivalójuk van, és ezért ódzkodnak attól, hogy a szitkozódók vagy a jobboldali
szélsőségesek vagy bármilyen más kifejezéssel éljenek.
A kommunikációkutató Michael Meyen világossá teszi: van lehetőség a tiltakozásra.</b
Ez sem kicsi, de egyenetlenül oszlik el.
Nagyjából tudjuk, hogy ez a tiltakozási potenciál a lakosság egyharmada.
Azt is tudjuk, hogy ez a tiltakozási potenciál hol él vagy hol van a székhelye.
Ez inkább egy idősebb, vidéki ügyfélkör. Inkább nem sikeres vállalkozók. Senki, aki még mindig
attól függ, hogy az államtól ingyen kap-e valamit.
Kétség esetén a fiatalok mindent kockáztatnak.
A forradalom történetéből tudjuk ezt.
Mindig a fiatalok voltak azok, akik változást hoztak, mert hajlandóak voltak sokat
kockáztatni egy nagyon hosszú életért.
Ez idősebb emberek esetében nehezebb.
Vidéken sokkal nehezebb.
Ez különösen nehéz, ha rájössz, hogy a hatalom - ahol meghatározzák, hogyan kell értelmezni a valóságot -
most az egyetemi városokban, a nagyvárosokban van, és nem ott, ahol nagyobb a tiltakozás lehetősége.
Ráadásul a történelem újraértelmezése elriasztaná a fiatalokat.
Ha a múltba tekintünk, azt látjuk, hogy mindazt, ami 1933 előtt történt, ma a nemzetiszocializmus
előtörténetének bélyegzik Németország sötét múltjában.
Ez megnehezíti, hogy az évszázadok, az azt megelőző évek pozitív dolgaira hivatkozzunk.
A németeknek például állandóan azt mondják, hogy az ilyen és olyan forradalom haszontalan.
Németországban minden forradalom elbukott.
Egyáltalán nem igaz, ha jobban megnézzük a dolgokat.
Ha megnézzük az 1848-as forradalom hosszú távú hatásait, ha megnézzük az 1918-as forradalmat, a matrózfelkelést,
ha megnézzük a 89-es forradalmat az NDK-ban.
Az elbeszélésekben, a forradalomról szóló elbeszélésekben azonban a fontos dolgokat elhallgatják.</b
Ha nem mondják, hogy úgy tűnik, a forradalmak eleinte azért buktak meg, mert a forradalmárok nem voltak hajlandók a végső
eszközhöz folyamodni - nevezetesen ellenfeleik egyszerű megöléséhez -, hanem a tárgyalásokra, a
normális emberi kapcsolatokra összpontosítottak.
Ha ezt nem mondják el nekem, akkor nem értem, hogy az 1848-as forradalmárok miért haltak meg, miért menekültek
Amerikába, vagy miért tűntek el a jelentéktelenségbe.
És akkor van még valami.
Az embereknek azt mondják, hogy egyedül ők tartoznak egy őrült kisebbséghez.
Ez úgy működik, hogy egyszerűen nem mutat tiltakozást.
Ez megakadályozza, hogy mások is csatlakozzanak. És azt is megakadályozza, hogy a kritizált
témákról egyáltalán nyilvános diskurzus alakuljon ki.
A politológus Ulrike Guérot számára ezért egyértelmű, hogy a tiltakozás csak akkor lehet hatékony, ha látható.</b
Ez azonban gyakran nem így van.
Különösen akkor nem, ha a tiltakozás nem tetszik az uralkodó rezsimnek.
Ez tehát gyakran nem azért van, mert túl kevés a tiltakozás.
A probléma elsősorban máshol van.
Más szóval, azt hiszem, valójában sok tiltakozásunk van.
A probléma az, hogy a tiltakozás nem vezet sehova.
A tiltakozás nem úgy tűnik, hogy valahogyan artikulálódik, hogy a jogszabályok megváltoznak, hogy lemondások történnek, hogy
a bizalom helyreáll. Más szóval, hogy valahogyan olyan intézkedések történnek, ahol aztán az emberek
is belátják: A tiltakozás meghozta gyümölcsét.
Vagyis a kérdésem nem az, hogy eléggé demonstrálunk-e.
A kérdésem az: hol van a tiltakozás?
Ez az első kérdésem. És úgy tűnik, nem vezet sehova.
És a második kérdés: melyik a jó tüntetés ma?
Mert alapvetően olyan véleményt alkotunk, amely alapvetően megosztott. És ebben a tekintetben már
megkülönböztetünk jó és rossz tiltakozásokat.
Ha például olyan tüntetések vannak, mint tavaly - mindenki a jobboldal ellen -, akkor az jó
tüntetés. Mindenhol, az összes médiában megjelenik.</b
De amikor, mint például nemrég Hágában, nagyon-nagyon nagy tüntetések voltak Gáza ellen, a Gázai
övezetben zajló népirtás ellen, akkor ez nem látszik.
Ez is kérdés: Melyik tüntetést mutatják be?
Az elmúlt években olyan helyzet alakult ki, hogy a közrend megzavarásaként történő
tiltakozást úgymond törvényileg is tiltják.
És ez az oka annak, hogy a tiltakozás egyre csendesebbé válik.
A tudományban, a tudás létrehozásának területén a helyzet hasonló a tiltakozáshoz.
Tudás, amely alapján a politika, az orvostudomány és végső soron a társadalom egésze döntéseket hoz.
De itt is csak bizonyos elbeszélések megengedettek.
A különböző kutatási megközelítéseket gyakran diszkreditálják olyan megfogalmazásokkal, mint például a szélsőjobboldali
vagy a kétes, így eleve hiteltelenné teszik őket.
De vannak itt olyan kollégák is, akik azt mondják, hogy nem, bizonyos dolgok esetében, például az éghajlatváltozás
esetében, igen, már nincs szükségünk a vitás kérdésre.
És ezt elég érdekesnek találtam, mert ez a kolléga a klímaváltozásról aztán azt mondta, hogy
először a tényeket szeretné elemezni, hogy megmutassa, hogy ez egyáltalán nem ellentmondásos.
Szóval most, naiv, mint amilyen vagyok, azt gondoltam: "Oké, akkor most bemutat néhány
éghajlati adatot vagy éghajlati összefüggést."
De ő egyáltalán nem.
Vett egy tanulmányt, amelyből kiderül, hogy Európában a klímaváltozást főként a radikális jobboldali vagy
szélsőjobboldali pártok kérdőjelezik meg, hogy úgy mondjam.
És ezért, mivel alkotmányellenesek, nem szabad velük foglalkozni.
Ha tehát ilyesmit még tudományos állításként is komolyan vesznek, akkor komoly problémánk van.
Sokan visszatartják magukat. Sokan inkább nem mondanak semmit. Különböző okokból:
Ez lehet óvatosság, vagy félelem, vagy bizonytalanság, vagy egyszerűen a lehetőségek hiánya.
Ulrike Guérot nagyon hasonlóan vélekedik.</b
Azt is mondja, hogy ez így nem mehet tovább.
A tiltakozásnak hangosabbnak kell lennie. És nagyobbnak kell lennie.
Mert csak akkor lenne esélyünk arra, hogy meglássák.
Más szóval, arról beszélünk, hogy a polgárok ki akarják fejezni nemtetszésüket, és ez a
nemtetszés politikai változásba torkollik.
És ez egyszerűen nem történik meg többé. Sem online, sem analóg tiltakozással.
A kérdés most az, hogy ez még mindig a tiltakozás helyes formája-e.
A válasz valójában nem.
És a kérdés az lenne: Hol lehetne akkor elkezdeni a tiltakozást?
Természetesen a tiltakozás más radikális formái is működhetnek.
Az általános sztrájkot fogom mondani.
Elmondjuk például, hogy nem akarunk háborúzni.
A tiltakozás más formája lehet persze az, hogy egyéni szinten kivonulunk a dolgokból, hogy úgy mondjam.
Az egyetlen dolog, amit mondhatok, hogy nagyon drágák.
Nagyon elkötelezettnek kell lenned. Rengeteg kutatást kell végezned ahhoz, hogy azt mondhasd: nem
megyek oda, nem fizetek érte. Nem megyek oda többé.
Nem tudom, nem vásárolok az Amazonon. Már csak készpénzzel fizetek.
Akkor természetesen mindezt megteheted. És ezek nagyon konkrét személyes tagadási stratégiák.
De az igazi kérdés az, hogy meddig tudod ezt fenntartani.
Ebben a tekintetben úgy gondolom, hogy ezek a tiltakozás formái: Tüntetések, általános
sztrájk, egyéni tiltakozás kis léptékben.
Hogyan tudunk minél több embert rávenni a részvételre?
Sokan úgy vélik, hogy a megfelelő üzenetet kell csak helyesen kommunikálni, hogy a részvételi
hajlandóság hiánya elsősorban kommunikációs probléma.
Téves jelzés, mondja Michael Meyen.
Ez valami egészen másról szólt.
Ez egy olyan kérdés, amelyet médiakutatóként szinte mindig a legelső dolog, amit feltesznek nekem.</b
Hogyan kell alakítanom az üzenetemet, hogy az emberek csatlakozzanak?
Az első reakcióm mindig az: Felejtsd el.
Az embereket nem az üzeneteken keresztül érheted el, hanem a saját tapasztalataikon keresztül.
Maguknak kell megtapasztalniuk a fájdalmat, rá kell jönniük, hogy valaminek változnia kell, hogy jobban érezzék magukat.
Egyedül kommunikációs üzenetekkel nem fogod rávenni az embereket, hogy megtegyék azokat a dolgokat,
amelyekről te magad is úgy gondolod, hogy meg kell tenniük.
Ez egy probléma.
Ez azért is probléma, mert tudjuk, hogy az életciklusnak szüksége van egy bizonyos
időre, mielőtt ilyen élményekre tehetünk szert.
Míg rá nem jössz, hogy falba ütköztél, hogy nem tudsz továbbmenni.</b
Kutatásaim során mindig feltettem a kérdést, hogy mi vezet oda, hogy az egyik ember a tiltakozó oldalon köt ki, a
másik pedig kétség esetén az Antifát finanszírozza, vagy a nagyival áll ki a jobboldal vagy hasonló csoportok ellen.
És ez mindig egy olyan tapasztalat, amely ütközik azzal a narratívával, amelyet az állami média vagy más
oktatási csatornák, egyetemek, iskolák, felnőttképzési központok és múzeumok közvetítenek.
Ez személyes élmény kell, hogy legyen.
Ez időbe telik, különösen, ha fiatal vagy, amikor még csak próbálsz bejutni.
Egyáltalán nem ítélkeznék a fiatalok felett.
Előbb a saját életüket kell felépíteniük.
Azoknak is alkalmazkodniuk kell.
Meg kell próbálniuk helyzetbe kerülni.
És aztán egy bizonyos ponton rájönnek, hogy a dolgok talán nekik sem jönnek össze.
Türelmesnek kell lenned, és kevesebbet kell dolgoznod az üzenetek kialakításán.
Ez a kötelező védőoltás valami olyasmi lett volna, ami a szervezetbe kerül.
És az emberek a kommunikációtól függetlenül minden hétfőn készen álltak - még akkor is, ha az időjárás nem volt jó.
Tehát az embereknek szó szerint a nyakára kell menniük, mondja Michael Meyen.
Sokkal több, mint egy kis csípés a pénztárcában.
Tényleg olyasminek kell lennie, ami a saját létedet, a saját életedet fenyegeti.
Csak ekkor sokan készek elhagyni a komfortzónájukat.
Az egyetlen probléma az, hogy addigra gyakran már túl késő lehet.
David Engels is szkeptikus, amikor a lakosság széles körű ellenállásáról van szó.
A polgárok túlságosan letargikusak.
Nagyon sokan nem akartak aktív szerepet játszani a dolgok alakításában, hanem inkább hagyták, hogy megtörténjenek.
A történelem azt tanítja, hogy a végén ismét néhányan döntenek sokak sorsáról.
A végén egy másik elit fog győzedelmeskedni és a változást irányítani.
Engels professzor szerint el kell távolodnunk az alapvető, alulról jövő,
nagyszabású demokratikus változások gondolatától.
A történész a koronavírusos korszakot is példaként említi.
A Michael Meyenen kívül azonban, mint negatív példa.
David Engels szerint a rendszer összességében viszonylag jól megúszta a tekintélyelvű megközelítést.
Még ha volt is ellenállás, az a teljes népességhez viszonyítva korlátozott volt.
Nem sokan lázadtak volna fel nyíltan.
A mondás szerint: a stratégia legyőzi a tömeget.
Ez nem feltétlenül arról szól, hogy egyre több embert érjünk el, vagy egyre több új embert motiváljunk.
Sokkal fontosabb valami más.
Azoknak, akik már ma is készek küzdeni egy jobb jövőért, jobban össze kell fogniuk.
Tisztább stratégiát kell követniük, és képesnek kell lenniük a közös cselekvésre.
David Engels tehát egy ponton egyértelműen ellentmond Ulrike Guérot véleményének.
Az asszony azt mondja: a tiltakozó mozgalmaknak nagyobbá és mindenekelőtt láthatóbbá kell válniuk.
Michael Meyen azonban rámutat, hogy az embereket rendkívül nehéz motiválni a tiltakozásra, különösen üzenetekkel.
A végén a döntő tényező a saját tapasztalatod.
Hol vannak a hasonlóságok?
Mire építhetünk?</b
Az első pont egyértelmű:</b
A változás önmagunkkal, az egyénnel kezdődik.
Sokan azonban soha nem tanultak meg felelősséget vállalni.
Megtanultak megfelelni az elvárásoknak, elkerülni a konfliktusokat és alkalmazkodni.
És mégis - nagy lehetőségek vannak országainkban, mert léteznek.
A magasabb értékekkel rendelkező emberek.
Az emberek, akik önrendelkező életet élnek, felelősséget vállalnak és hidakat építenek.
És itt vagyok David Engelsszel.
Nekünk nincs szükségünk a tömegekre.
Nincs hiány az emberekből.
A kapcsolat hiánya.
A változás nem a tömegekkel kezdődik.
Az egyénnel kezdődik.
A kérdés tehát az: mit tehet az egyén konkrétan?
Itt és most.
A kilátások pontosan erről szólnak.
[KILÁTÁS: MIT TEGYÜNK?
Sokan szeretnének tenni valamit.
Az akarat megvan.
Az, ami gyakran hiányzik, az az irányítás.
Az első lépés tehát nem az, hogy hogyan tudnánk több embert rávenni arra, hogy részt vegyen, hanem
inkább az, hogy mit tudnának ténylegesen tenni: Mit tehetnek azok, akik már hajlandóak tenni?
Ezt a kérdést tettem fel a dokumentumfilm során számos interjúalanyomnak.</b
Az eredmény pedig öt konkrét intézkedés, amelyet mindenki azonnal megvalósíthat.
1. intézkedés:
Közösségek és hálózatok építése
A türelem mellett a második tanácsom a kapcsolatépítés.
Ez egy fontos pont.
A miliők egymásra találtak. A tiltakozó miliők egymásra találtak.
A német nyelvterületen mindenütt vannak csoportok, amelyek rendszeresen találkoznak, amelyek
tartalmi munkán dolgoznak, amelyek összefogtak.
Még akkor is, ha csak azért, mert a táplálkozással foglalkoznak, mert azon gondolkodnak, hogyan rendezhetnék
be a kertjüket úgy, hogy el tudják magukat látni.
Elkerülhetetlen, hogy életben tartsuk ezeket a struktúrákat, hogy készen álljunk, amikor lehetőség nyílik arra, hogy
megvalósítsuk azt, ami sok ember életében központi szerepet játszik: a jogot, hogy beleszólhassunk
azokba a körülményekbe, amelyek között élünk.
Alulról felfelé kell építkeznünk.
Ez alapvető, hogy nem szabad minden kártyánkat a politikára tenni, hanem: Először alulról kell újjáépítenünk ezt az ellenálló
civil társadalmat, amely meg tudja védeni magát ellene is.
2. intézkedés: Mondd ki a véleményed A második konkrét intézkedés, amelyet mindenki
azonnal megvalósíthat: Mondd ki a véleményed.
Szórja az információkat és támogassa a független médiát, mert az információ minden.
Az információ a kulcs.
Elég megnézni, hogy a másik oldal mit tesz az információ ellenőrzése érdekében.
Aki ma meg tudja határozni, aki ma meg tudja határozni azt, amit mindannyian valóságként
érzékelünk, annak hatalma van, az uralkodhat.
Tehát segítenünk kell embertársainknak, hogy kijussanak a buborékokból, amelyeket a tudatosság ipara
hozott létre, és amelyeket sokféleképpen támogatnak, ha megnézzük ezt az egész NGO komplexumot.
Szóval olyan emberek, akiket az adófizetők pénzéből fizetnek azért, hogy megerősítsék az üzeneteket, hogy
eljuttassák az emberekhez azokat az üzeneteket, amelyeket az állami médiában találnak.
Ha úgy nézzük, ez a helyes út.
Ha tehát nem lépsz ellene, akkor nincs esélyed arra, hogy szabadságban élj.
Nagyon izgalmasnak találtam, hogy a "véleménynyilvánítás" a tiltakozás fontos formája. És ez tényleg igaz.
Ha a kommunikációelméletet vesszük, különösen Elisabeth Nolle-Neumann elméletét a hallgatás spiráljáról, akkor
ez a szabványosítási folyamatok megtörésének eszköze.
A csend spiráljának elmélete azt mondja, hogy az emberek félnek az elszigeteltségtől, ez a
legnagyobb félelmünk, hogy kizárnak minket a társulásból.
Ha a vezető média hosszú időn keresztül következetesen beszámol, és én nem értek vele egyet, akkor egy bizonyos ponton
- ezen elmélet szerint - nem fogok nyilvánosan megszólalni, mert attól kell tartanom, hogy kizárnak az egyesületből.
De kint az utcán látom, hogy olyan emberek állnak a bódéknál, akiknek más a véleményük.
Hallgatom - hirtelen valami mást hallottam a kocsma szomszédos asztalától.
A vonatfülkében az emberek egészen másképp beszéltek.
A parton ült valaki egy Kontrafunk törülközővel.
Szóval nyilvánvalóan mégiscsak vannak ellentétes álláspontok.
Ez aztán bátorítja azokat az embereket, akik egyébként nem mernék kimondani a véleményüket.
Nagyon izgalmasnak tartom tehát, hogy ezt nyilvánvalóan felismerték azok, akik részt vettek ebben a felmérésben.
3. intézkedés: Saját és közös célok meghatározása Sajnos a harmadik konkrét intézkedést gyakran figyelmen kívül hagyják.
Ez ugyanakkor döntő fontosságú.
Még ha nem is könnyű.
A saját és a közös célok meghatározásáról van szó.
Mert ha nem tudjuk, hová akarunk menni, miért harcolunk és nem mindig ellene, akkor minden káoszba torkollik.
Egyértelmű célok nélkül nincs stratégia, nincs erőforrás-összevonás, és nincs meggyőző válasz mások
számára, akik azt kérdezik: "Miért csatlakozzak?"
Ha nem tudod kimondani, hogy mit képviselsz, akkor senkit sem tudsz magaddal vinni.
Tehát van egy küszöb a gondolkodástól és az érzéstől a cselekvésig.
Sokszor mondjuk, hogy az út a jutalom, és ez majdnem igaz is.
Szóval szükségünk van egy célra ahhoz, hogy egyáltalán elképzelésünk legyen az útról.
Amikor megvan a célom, tudom, hogy ez az út.
És akkor kell az út, hogy legyen bátorságunk elindulni.
Szükségünk van egy elképzelésre az útról.
Így jutok el a céltól az ösvényre, és az ösvényről az induláshoz.
És nincs rá mód.
A nép nem látja a módját.
Szóval azt mondják, hogy a kiutat keresed, igaz?
Itt vagyunk. Tehát keressük az utat.
És ha az út nem tiszta, nem kell elindulnom.
Nem kell felállnom.
A kérdés az is, hogy a cél világos-e.
A céloknak is világosnak kell lenniük.
Ez is egy fontos pont.
Egy könnyen elérhető - nem könnyen elérhető, hanem konkrétan elérhető célnak kell lennie.
Nem az éhezés vagy a szegénység ellen általában, hanem nagyon is konkrétan.
4. intézkedés: önreflexió A negyedik konkrét intézkedés, amelyet minden egyén azonnal megvalósíthat, nagyon népszerűtlen.
Az önmagadról való elmélkedés.
Azt, amit sokan nem szeretnek hallani.
Tudom, hogy azonnal visszahatásra kerül.
Mi köze van ennek az egésznek hozzám?
Ha azzal kezdem, hogy magamba nézek, mi a szerepem a konfliktusban vagy a boldogtalanságban, amit
élek, akkor van a legjobb, de talán az egyetlen esélyem arra, hogy változtassak valamin.
Azzal, hogy rájöttem a szerepemre, önmagamra, esélyem van arra, hogy valami mást csináljak
magammal, hogy változtassak, hogy fejlesszem magam.
Lényegében senki felett sincs ilyen hatalmam.
5. intézkedés: Tegyünk lépéseket Térjünk át az ötödik és egyben utolsó intézkedésre,
amelyet mindenki azonnal meg tud valósítani.
És ez színészkedés, igen, színészkedés.
Nem számít - de kezdj vele.
Mert az önhatékonyságot azáltal tapasztalod meg, hogy magad csinálod.
A cselekvés erőt és reményt ad nekünk, mert látjuk, hogyan mozdulnak el a dolgok.
Tudatában vagyunk annak, hogy egyénként is tudunk változtatni. Még ha gyakran csak kis léptékben is.
De minden hozzájárulás számít. Még akkor is, ha csak arról van szó, hogy példaképként szolgálunk.
A szabadságunk sokkal több annál, mint hogy négy-ötévente egyszer keresztet teszünk a szavazófülkében.
Szabadságunk abban rejlik, hogy minden pillanatban az eszményeink szerint kell
élnünk, annak minden következményével együtt.
És ez végső soron azt jelenti
Példaképpé válni.
Egy saját magad példaképévé válni.
Példaképpé válni a családja előtt.
Példaképpé válni a körülötte lévők számára.
Minden cselekedetet úgy gyakorolj, hogy reggelente a tükörbe tudj nézni, és azt mondd: igen, az eszményeim szerint élek.
Igen, ez a világ, amelyben élek, talán szuboptimális.
Ez akár disztópikus is lehet.
Meglehet, hogy ezzel sokat kockáztatok.
De én ezt a szabadságot az egyéni életemben élem meg.
Úgy gondolom, hogy csak akkor lehet előrelépni, ha az emberek egy jelentős része valóban példaképpé akar válni, és a
mindennapi életében azt akarja élni, amit akar, és egy napon az egész társadalom azzá válik, csak akkor lehet előrelépni.
És ez természetesen a fontos lépés.
Olyannak kell lennünk, amilyenek vagyunk, és úgy kell viselkednünk, amilyenek vagyunk.
Nem azért, mert reméljük, hogy hatással lesz a történelemre vagy általában a politikára, hanem mert hiszünk benne.
És ezért gondolom, hogy ez az Etiam si omnes ego non, ha mindenki más csinál valamit, én akkor sem fogom megtenni,
ez az a cselekvés vagy hozzáállás, amire szükségünk van.
Meggyőződésből úgy viselkedni, ahogyan akarunk.
Még akkor is, ha tudjuk, hogy minden kudarcra van ítélve, még akkor is, ha tudjuk, hogy úgyis
csak mi vagyunk az egyetlenek, akik megcsinálják.
Meggyőződésből, mert ez a mi utunk, mert hisszük, hogy ami fontos, az valahogy nem
az, amit majd a történelemkönyvekbe írnak.
És ha akkor valóban olyan polgáraink és mindenekelőtt olyan politikusaink lesznek, akik maguk is példaképek, akik
személyesen olyanok, amilyenné szeretnék, hogy a társadalom váljon, akkor a változás valóban lehetséges.
És most sincs szüksége a sok millióra.
Gyakran elég egy olyan személyiség, aki valóban valódi példakép tud lenni, ahol sokan azt mondhatják maguknak, hogy egy
nap én is ilyen akarok lenni, hogy a változás lehetséges.
Gondoljunk csak a középkorra.
Mit nem értek el olyan emberek, mint Bernard de Clairvaux vagy Szent Benedek?
Azzal, hogy saját erőből kezdtek el kolostort alapítani, tulajdonképpen a Nyugat egész spirituális újjászületését
idézték elő, és ezért példaképek voltak nemzedékek és évszázadok számára, akik ugyanezt akarták tenni.
Nem kell több millió ember ahhoz, hogy mind ilyenekké váljanak. Gyakran csak egy ember vagy egy kis csoport
kell ahhoz, hogy hihetetlenül nagymértékben átalakuljon.
De még ez is nagyon nehéznek tűnik ma, ahogy mondtam.
De el kell jutnunk oda.
Ez az egyén dolga.
Igen, az egyén hihetetlenül sokat tud elérni.
Csak azáltal, hogy van, hogy cselekszik, hogy látható, hogy kapcsolatban van másokkal.
Mi magunk sem tudjuk elképzelni, hogy valójában mindannyian mennyi mindent elérünk.
Nem tudjuk, hány embernek lettünk példaképe az életünkben. Milyen kevés szó gyakran vezetett nagy fejleményekhez.
Igen, szükségünk van más emberekre az életünkben. De nem, nem feltétlenül van rájuk
szükségünk ahhoz, hogy megváltoztassuk a világot.
Máris kezdhetjük. Csak magunknak.
Akkor Dávid Góliát ellen.
Tudjuk, hogy a végén Dávid fog győzni.
Igen, David nyer.
És ha jobban megnézzük Dávid és Góliát történetét, láthatunk néhány párhuzamot a mi időnkkel.
Dávid nem próbált úgy harcolni, mint Góliát.
Nem vett fel páncélt. Nem vett magához kardot.
Nem ment bele a közelharcba.
Dávid rájött, hogy ezen a pályán veszíteni fog.
Ezért valami mást csinált.
Azt használta, amit tudott, amit megszokott. A csúzliját, a mozgékonyságát.
És tartotta a távolságot.
Akkor megragadta a pillanatot, egyetlenegyet.
Az egyetlen pontot vette célba, ahol Góliát sebezhető volt.
És pontosan ez volt az, ami a különbséget jelentette.
Dávid nem habozott.
Nem várt a jobb körülményekre.
Amikor a lehetőség kínálkozott, cselekedett.
És talán éppen ez a döntő pont ma számunkra.</b
A változás nem azt jelenti, hogy a hatalmasok szabályai szerint játszunk.
Ez azt jelenti, hogy felismered saját lehetőségeidet, saját erősségeidet, és van bátorságod
használni őket, amikor a megfelelő pillanatban.
Magát a lehetőséget nem tudjuk kikényszeríteni.
De felkészülhetünk, tisztán, éberen. Hogy ne habozzunk, amikor eljön.</b