[Ar mes buvome auklėjami vergais?
Vaikų darželio dominavimas yra didžiausias politinis rūpestis, kad būtų galima valdyti žmones, kurie vėliau užauga.
[Ar galime priversti žmones pabusti?
Kaip turiu suformuoti savo pranešimą, kad žmonės prie jo prisijungtų?
Mano pirmas atsakymas visada būna: "Pamirškite tai".
Žmonių per žinutes nesulauksite.
Jie turi išgyventi savo patirtį.
Jie patys turi patirti skausmą.
Skyrius yra principas, kuris neleidžia protesto judėjimams pasiekti būtent to, t. y. susivienyti aplink vieną asmenį ir
padaryti protestą pajėgų laimėti daugumą ir pajėgų valdyti.
Kuo daugiau dėmesio žmonės skiria esminiams konfliktams, tuo mažiau energijos
eikvojama ir mažiau kančių sukelia smulkūs karai.
Iš tikrųjų tai gali įvykti gana greitai ir net sklandžiai, jei keli žmonės vienur ar kitur suvienys jėgas.
Pokyčiai prasideda nuo paprasto klausimo.
Ką galime padaryti?
Būtent šis klausimas buvo pagrindinis "Laisvės barometro 2025", kurį atlikau kartu su A-WEF, klausimas.
Internetinė apklausa, kurioje dalyvavo daugiau nei 22 000 žmonių.
22 000 žmonių, kurie pateikė aiškų atsakymą.
Jiems jau gana.
Pakanka politinio paternalizmo, pakanka manipuliavimo žiniasklaida, pakanka pakirstos demokratijos.
Valios priešintis tam yra daug, tačiau blokados yra tokios pat didelės.
Mes tikrai norime žinoti.
Kas paralyžiuoja taikų protestą ir ko reikia, kad nusivylimas pagaliau virstų judėjimu?
Taigi tęsiau paiešką ir radau atsakymus.
Mielieji žiūrovai, netrukus išgirsite koncentruotą ekspertizę.
Daugiau nei 10 valandų pokalbių su septyniais garsiais mokslininkais esmė.
Nuo istorikų iki psichoanalitikų ir komunikacijos mokslininkų.
Didelio meistriškumo savo srities ekspertai, kurie įvairiais aspektais nušviečia mūsų pagrindinius klausimus:</b
Septyni drąsūs žmonės, užduodantys nepatogius klausimus ir pateikiantys tokius pat nepatogius atsakymus.
Tiems, kurie abejoja ir patys pasisako už pokyčius.
Jie pakelia balsą.
ir kartu surengėme išsamias diskusijas, kad išsiaiškintume, kaip galėtume suvienyti jėgas dėl geresnės ateities.
Kaip kartu galime būti stiprūs prieš susiskaldymą, korupciją, melą ir propagandą, prieš tironiją ir
karą. Už taiką, laisvę, žmogiškumą ir sąžiningumą.
Net jei ne dėl visko sutinkame, mus vienija bendri tikslai.</b
Būtent taip bus ir jums, mieli žiūrovai.</b
Tačiau jūs taip pat įsijungėte, kad sužinotumėte, kaip nepasitenkinimas gali tapti pokyčiu.
kokios yra kliūtys, kokios galimybės ir kuo jūs patys galite prisidėti.
Ir galiu jums pasakyti: jei užduodate sau šiuos klausimus, jau žengėte pirmą didelį
žingsnį. Nes pokyčiai prasideda nuo jūsų pačių.</b
Žmogus yra daug galingesnis, nei dažnai apie save galvoja.
Valdymas darželiuose yra didžiausias politinis rūpestis, kad būtų galima valdyti žmones, kurie vėliau užauga.
Dauguma žmonių yra atsiriboję nuo savęs.
Dėl auklėjimo, santykių klaidų, kad jie negali tapti tokie, kokie yra sukurti, kokie
nori vystytis, bet tokie, kokie turi tapti.
Vis dėlto galiausiai dauguma vaikų sugeba prisitaikyti prie lūkesčių.
Prisitaikymas kaip išlikimo strategija, kaip ją apibūdina daktaras Hansas-Joachimas Maazas.
Daugelis žmonių to išmoksta labai anksti.
Tiems, kurie pateisina lūkesčius, suteikiamas pripažinimas.
Tas, kuris prisitaiko, neišsiskiria.
ir dažnai už tai netgi gaunate atlygį.
Šis modelis gali veikti ilgą laiką.
Kai kurie žmonės su juo puikiai išgyvena gyvenimą.
Kai kas nors pasikeičia, tampa problemiška.
Kai pasaulis tampa vis labiau neapibrėžtas, kai senosios taisyklės nebetaikomos.
Kai socialiniai sukrėtimai sujaukia jūsų pačių pasaulėžiūrą</b
Kai senoji prisitaikymo elgsena nebeatrodo tinkama.
Tada gali kilti krizė.
Šiuo metu turėtų kas nors įvykti.
Turite pažvelgti į savo vidų ir sąžiningai susidurti su savo istorija.
Bet būtent to daugelis žmonių vengia, nes tai skauda.
Bet tai verčia suabejoti viskuo, ant ko statėte savo gyvenimą.</b
Užuot pasikeitę, daugelis išlieka konformistai - net ir suaugę.
Tik tada, kai jie jau seniai suprato, kad yra nepatenkinti.
Daktaras Maazas, dirbdamas gydomąjį darbą, teigia, kad kai kurie žmonės suserga net dėl
to, kad daugelį metų save lenkė ir melavo.
O dabar tai, kas daugeliui gali būti pažįstama.
Kai žmonės pradeda atpalaiduoti šį modelį, jie dažnai jaučiasi geriau.
Tačiau išorėje tampa sunkiau.
Santykiai keičiasi.
Susidaro įtampa.
Tai paprastai labai dažnai yra kaina, kurią sumokate, kai pradedate aiškiai matyti.
Tai, ką daugelis šiandien pabudusių kritiškai nusiteikusių žmonių turėjo patirti savo kailiu.
Ir šis konfliktas paliečia ne tik suaugusiuosius, bet ir vaikus.</b
Kas nutinka, kai tėvai stengiasi būti sąžiningi su savo vaikais, kai skatina juos būti savimi ir kritiškai abejoti?
Tačiau šie vaikai dažnai patenka į konfliktus, sako Hansas-Joachimas Maazas.
Konfliktas tarp to, ką jie patiria namuose, ir to, ko iš jų tikisi mokykla ir visuomenė.
Iš esmės mes, tėvai, turime tik vieną galimybę: arba auklėti savo vaikus taip, kad jie pritaptų prie
disfunkcinės, normopatiškos visuomenės, arba elgtis su jais žmoniškiau, sąžiningiau, atviriau.
Taigi vaikai turi didelių problemų siekdami sėkmės normopatinėje visuomenėje.
Sunku rasti.
Tėvai susiduria su dilema.
Jei jie pritaikys savo vaikus, turės daugiau galimybių neatsilikti nuo sistemos.
Jei jie savo vaikus auklėja atvirai, sąžiningai ir kritiškai, jiems dažnai būna sunkiau.
Sunkiau mokykloje, sunkiau visuomenėje.
Tragiškas prieštaravimas, kurį reikia aptarti.
Atskirai apie tai, kaip tėvai iš tikrųjų turėtų elgtis su šia dichotomija, kad galiausiai būtų sukurta laisva visuomenė.
Ar sprendimas iš tikrųjų yra
Savo ruožtu aš drįstu abejoti, ar tai slypi vaikų ugdyme būti nesąžiningais ir veikti.
Taigi matome, kad blogio, konformizmo, paklusnumo ir nesugebėjimo ginti savo teisių
šaknys dažnai glūdi vaikystėje ir jaunystėje.
Jei niekada neišmokote pakovoti už save, jums bus sunku tai padaryti ir suaugus.
Visą tai būtina išspręsti, jei norime sukurti apsišvietusią, atsakingą ir savarankišką visuomenę.
Bet tai nėra kažkas, ką galima padaryti per naktį.
Tai, ką galima pakeisti nedelsiant, yra mūsų pačių elgesys su kitais žmonėmis.
Tuoj pat.
Tai leidžia pereiti prie kitos svarbios temos.
Visi, kuriems pavyko išsivaduoti iš konformizmo ir eiti per gyvenimą savarankiškai,
nepriklausomai ir drąsiai, turi savyje didžiulę dovaną.
Aukštumas, drąsa, asmeninė atsakomybė, gebėjimas kelti klausimus ir ginti save.
Suteikę šią dovaną, jie gali padėti ir kitiems, tiems, kurie dar negali išlįsti iš savo odos, bet galbūt nori.
Bet tam reikia bendruomenės, mainų, paramos ir tinklų.
Kaip sakoma, mes stiprūs tik kartu. Ir taip, būtent taip ir yra. Vieni dažnai atsiduriate aklavietėje.</b
2025 m. "Laisvės barometro" duomenimis, daugelis žmonių jaučiasi vieniši.
Jie norėtų labiau įsitraukti, tačiau jiems trūksta bendruomeniškumo ir sutelktumo.
Taip pat apklausa aiškiai rodo, kad daugelis pripažįsta šiuos dalykus.
Žiniasklaidos ir politikos sąmoningai skatinamas susiskaldymas neleidžia daryti bendro poveikio siekiant bendrų tikslų.
Politologė ir demokratijos tyrinėtoja, profesorė Ulrike Guérot taip pat aiškiai apie tai kalba.
Skyrius yra principas, kuris neleidžia protesto judėjimams pasiekti būtent to, t. y. susivienyti aplink vieną asmenį ir
padaryti protestą pajėgų laimėti daugumą ir pajėgų valdyti.
Skyrius nėra atsitiktinumas.
Tai senas dominavimo principas: skaldyk ir valdyk.
Kas nors, kas naudojama jau kelis tūkstantmečius.
Šiandien tai kairė prieš dešinę, skiepyti prieš neskiepytus, moteris prieš vyrą.
Skirtis, opozicija yra visur.
Vadovaujantys politikai ir jų žiniasklaida sėja nesantaiką, kursto vieni prieš kitus, dirba su
kaltės jausmu, skirsto geruosius į bloguosius.
Galiausiai būtent dėl to, kad žmonės negalėtų susivienyti, būti stiprūs ir kartu siekti
aukštesnių tikslų, kurie iš tiesų suvienytų daugelį.
Taika, laisvė, teisingas pasaulis, geras gyvenimas visiems.
Norint dirbti kartu, reikėtų dialogo, tačiau tam trukdoma.
Tuo tarpu mes įsitraukiame į smulkmenišką kovą, sako komunikacijos ekspertas ir psichologas daktaras Romanas Braunas.
Pasak jo, visa mūsų energija turėtų būti eikvojama ten, šiuose tranšėjų karuose.
Mes turėtume būti išsiblaškę, o tikrosios machinacijos, kurios iš tikrųjų mums kenkia, vyksta antrame plane.
Kai žmonės supranta, kad priešininkas yra ne kitas pilietis, o už jo esantys mechanizmai, tada kažkas pasikeičia.
Tada vėl atsiras vietos tikram veiksmui.
Dalinys silpnėja.
Tai akivaizdu ne tik šiandien, bet ir istorijoje.
Istorikas ir filosofas profesorius Davidas Engelsas pabrėžia, kad pasipriešinimui visada reikia bendruomenės.
Nesant bendro "mes", protestas lieka neveiksmingas.
Jis kalba apie praėjusių laikų pilietines revoliucijas, kurios šiandien vargu ar egzistuos tokiu pavidalu, nes...
Tokiems pasipriešinimo, revoliucijos elementams, savaime suprantama, taip pat reikia atitinkamos solidarios pilietinės
bendruomenės, žmonių masės ar kaip ją bepavadintume.
Tačiau kita problema yra ta, kad dauguma šių žmonių Europoje nebeatpažįsta savęs, nes tapatybės politika ir migracija juos
taip suskaldė, kad nebeliko jokio natūralaus solidarumo.
Kai žmonės nebesijaučia susiję, darosi sunku kartu ko nors siekti.
Jeigu kiekvienas kovoja tik už save, nėra jėgų pokyčiams.
Bet būtent tai šiandien dažnai patiriame.
Vertybės yra tai, kas palaiko visuomenę, daro ją stiprią ir vienija.
Vertės taip pat yra tai, kas palaiko žmones, suteikia jiems kryptį ir skatina juos rizikuoti.
Profesorius Engelsas aiškiai sako: be aukštesnių vertybių, peržengiančių savo gyvenimo ir asmeninės
laimės ribas, vargu ar kas nors pasisakys už tokius tikslus kaip taika, laisvė ar teisingumas.
Tik tol, kol jis pats nėra tiesiogiai paveiktas.
Šiuo metu jis tai laiko pagrindine problema, kai reikia protestuoti prieš dabartinę neteisybę.
Dauguma žmonių vis dar gyvena pernelyg patogiai, kad išeitų iš savo komforto zonos, ypač
kai jų pačių gerovė laikoma didžiausiu gėriu.
Taigi būtent tada trūksta noro rizikuoti dėl visa apimančių tikslų.
Krikščionis profesorius Engelsas mano, kad šio trūkumo priežastis visų pirma yra tikėjimo stoka.
Problema ta, kad visuomenėje, kurioje nebėra jokios tikros absoliučios tiesos ir kurioje į savo gyvenimą žiūrima labai
materialistiškai, žmonės nebetiki nei tiesa, nei Dievu, nei pomirtiniu gyvenimu, nei absoliučiais dalykais, o svarbiausiu
ir absoliučiu dalyku laiko tik savo mažą vietinį gyvenimą.
Tokioje situacijoje, savaime suprantama, neturime daug priežasčių iš tikrųjų išeiti į gatves, ką
nors aukoti, paaukoti komfortą, galbūt paaukoti savo gyvenimą dėl aukštesnio tikslo.
Žinoma, neteisingas režimas gali nueiti gana toli, kol žmonės išeis į gatves.
Tuo pat metu žmonių solidarumą išardė masinė migracija, tapatybės politika ir šeimos irimas.
Taigi šeima dabar yra susiskaldžiusi.
Tai reiškia, kad, bent jau europiečiams, iš tikrųjų liko labai nedaug dalykų, dėl kurių verta kovoti.
Kol tavo gyvenimas yra pakankamai patogus, tu dažnai lieki vietoje.
Komfortas suteikia ramybės. Ir tai yra problemos dalis.
Profesorius Engelsas, kalbėdamas apie aukštesnes vertybes, į pirmą vietą iškelia tikėjimą Dievu.
Žmogų, be abejo, gali palaikyti ir kitos svarbiausios vertybės, kurios jį motyvuoja ir suteikia jėgų.
Labai svarbu palikti savo komforto zoną tik tada, jei norime šiame pasaulyje pasiekti
daugiau nei tik maksimaliai padidinti savo laimę.
Socialologas Günteris Rothas atkreipia dėmesį į panašią esmę.
Jis blaiviai sako: tie, kurie tik svarsto, ar verta protestuoti, retai tampa aktyvūs.
Bet daugelis būtent taip ir darytų.
Jie sprendžia, ar imtis veiksmų, remdamiesi tik sąnaudų ir naudos analize.
Antra, dažnai labiau apsimoka nejudėti.
Kaip žinome iš pagalbos elgesio eksperimentų, tai taip pat tiesa: Kuo daugiau žmonių stebi, kuo daugiau
žmonių mato problemą ar nelaimingą atsitikimą, tuo mažesnė tikimybė, kad kas nors padės.</b
Didesnė tikimybė, kad visi laukia kitų.
Deja, esame persisotinę ir gyvename itin turtingoje visuomenėje.
Daugelis susitaiko.
Kiti pasitraukia.
Kiti emigruoja.
Protestas atidedamas arba visai nutraukiamas.
Politologė, profesorė Ulrike Guérot taip pat mano, kad tai yra didelė problema.
Ji kalba apie atsitraukimą ir pabėgimą kaip apie pagrindinę problemą, kai kyla klausimas: kas iš tikrųjų atsistoja?
Manau, kad didesnė problema, o ne protestas ir jo neveiksmingumas, beveik vis dar yra privatizavimo tendencija.
Aš esu išsekęs, nebegaliu daugiau pakelti, nebėra prasmės. Mes niekur nepasieksime.
Taip, daugelis žmonių yra nusivylę. Daugelis emigruoja iš baimės dėl to, kas bus ateityje.</b
Kiti protestuoja užsienyje, nes bijo asmeninių pasekmių namuose.
Tokia asmeninių trūkumų baimė paprastai daugeliui žmonių neleidžia viešai reikšti savo
nuomonės ar kaip nors įsitraukti į veiklą.
Šią problemą sprendžia ir komunikacijos mokslininkas Michaelas Meyenas.</b
Mayen aiškiai sako.
Ji yra paženklinta. Etiketė klijuojama tiems, kurie protestuoja arba tiesiog kritiškai abejoja.
Jie yra niekinami ir menkinami. Kad nesužinotume šios tiesos:
Būtent taip, mūsų yra daug.
Daug daugiau, nei manome.
Kadangi tie, kurie pasipriešina neteisybei, įspėja ir atkreipia dėmesį į melą, yra sąmoningai nuvertinami.
Dėl to jų skaičius atrodo mažesnis, jų įtaka - silpnesnė, o vertė - mažesnė nei iš tikrųjų.
Taigi toks suvokimas atitinka ne tiek tikrovę, kiek sėkmingos propagandos rezultatą.
Tai ypač atgraso jaunus žmones.
Tiems, kurie vis dar turi daug ką prarasti ir todėl vengia stoti prisiekusiųjų,
dešiniųjų ekstremistų ar kitų etikečių pusėn.
Komunikacijos mokslininkas Michaelas Meyenas aiškiai sako, kad protestas yra potencialus.</b
Ji taip pat nėra maža, tačiau pasiskirsčiusi netolygiai.
Apytikriai žinome, kad šis protesto potencialas sudaro trečdalį gyventojų.
Mes taip pat žinome, kur šis protesto potencialas yra įsikūręs arba gyvena.
Tai dažniausiai vyresnio amžiaus klientai, labiau kaimo klientai. Greičiau ne sėkmingi verslininkai.
Ne tie, kurie vis dar yra priklausomi nuo to, kad ką nors nemokamai gauna iš valstybės.
Kai kyla abejonių, jauni žmonės rizikuoja viskuo.
Tai žinome iš revoliucijos istorijos.
Pasikeitimus visada vykdė jauni žmonės, nes jie buvo pasirengę daug rizikuoti dėl labai ilgo gyvenimo.
Tai sunkiau padaryti vyresnio amžiaus žmonėms.
Krašte tai daug sunkiau.
Tai ypač sunku, kai supranti, kad valdžia - ten, kur nustatoma, kaip turi būti interpretuojama tikrovė, -
dabar yra universitetiniuose miestuose, didmiesčiuose, o ne ten, kur yra daugiau galimybių protestuoti.
Be to, istorijos perinterpretavimas atbaidytų jaunimą.
Jei pažvelgtume į praeitį, pamatytume, kad viskas, kas vyko iki 1933 m., dabar vadinama
Vokietijos tamsios praeities nacionalsocializmo priešistore.
Dėl to sunku kalbėti apie teigiamus dalykus iš praėjusių šimtmečių, ankstesnių metų.
Vokiečiams, pavyzdžiui, nuolat sakoma, kad tokia ir tokia revoliucija yra nenaudinga.
Kiekviena revoliucija Vokietijoje žlugo.
Visiškai netiesa, jei atidžiau į viską pažvelgsite.
Jei pažvelgtumėte į ilgalaikį 1848 m. revoliucijos poveikį, į 1918 m. revoliuciją,
jūreivių sukilimą, į 89-ųjų revoliuciją VDR.
Vis dėlto pasakojimuose apie šią revoliuciją svarbūs dalykai nutylimi.</b
Jei man nesakoma, kad revoliucijos žlugo pirmiausia dėl to, kad revoliucionieriai nebuvo pasirengę griebtis
kraštutinės priemonės, t. y. tiesiog nužudyti savo priešininkus, o pasirinko derybas, normalų žmonių bendravimą.
Jei man to nesakoma, tuomet nesuprantu, kodėl 1848 m. revoliucionieriai arba mirė,
arba pabėgo į Ameriką, arba dingo į nebūtį.
Ir dar kai kas.
Žmonėms sakoma, kad tik jie vieni yra išprotėjusios mažumos dalis.
Tai veikia paprasčiausiai nerodant protesto.
Tai neleidžia kitiems prisijungti. Be to, taip užkertamas kelias viešam diskursui kritikuojamomis temomis.
Todėl politologei Ulrike Guérot aišku, kad protestas gali būti veiksmingas tik tada, jei jis yra matomas.</b
Tačiau dažnai taip nebūna.
Atskirai ne tada, kai protestas nepatinka valdančiajam režimui.
Taigi dažnai ne dėl to, kad per mažai protestuojama.
Problema visų pirma slypi kitur.
Kitaip tariant, manau, kad iš tikrųjų turime daug protestų.
Problema ta, kad protestas niekur neveda.
Atrodo, kad protestas nėra kaip nors išreikštas, kad keičiami teisės aktai, atsistatydinama, atkuriamas pasitikėjimas.
Kitaip tariant, kad kaip nors būtų imtasi priemonių, kur žmonės tada irgi galėtų pamatyti: protestas davė vaisių.
Tai yra, mano klausimas nėra, ar mes pakankamai demonstruojame.
Mano klausimas: kur yra protestas?
Tai pirmas mano klausimas. Ir neatrodo, kad jis kur nors nukeliautų.
Ir antrasis klausimas: kuris protestas šiandien yra geras protestas?
Tačiau iš esmės turime iš esmės susiskaldžiusią nuomonę. Ir šiuo požiūriu jau skirstome gerus ir blogus protestus.
Pavyzdžiui, kai vyksta tokie protestai kaip pernai - visi prieš dešiniuosius - tai yra geras protestas.
Tai rodoma visur, visose žiniasklaidos priemonėse.</b
Bet kai, pavyzdžiui, kaip neseniai Hagoje, vyko tikrai, tikrai dideli protestai prieš Gazą,
prieš genocidą Gazos ruože, tai nėra rodoma.
Taip pat turime klausimą: koks protestas bus parodytas?
Pastaraisiais metais susidūrėme su situacija, kai protestuoti, kaip trikdyti viešąją
tvarką, taip sakant, draudžia ir įstatymas.
Todėl protestas tampa vis tylesnis.
Mokslo, kuriame kuriamos žinios, situacija panaši į protesto situaciją.
Žinios, kuriomis remdamiesi politikai, medikai ir galiausiai visa visuomenė priima sprendimus.
Bet ir čia leidžiami tik tam tikri pasakojimai.
Kitokie tyrimų metodai dažnai diskredituojami, pavyzdžiui, įrėminant juos kaip dešiniųjų ekstremistų ar
abejotinus, todėl jais iš pat pradžių nepasitikima.
Tačiau yra ir kolegų, kurie sako, kad ne, kai kuriems dalykams, pvz., klimato kaitai,
mums nebereikia prieštaringumo reikalavimo.
Tai man pasirodė gana įdomu, nes šis kolega klimato kaitos klausimu pasakė, kad pirmiausia norėtų išanalizuoti
faktus ir parodyti, kad tai visai nėra prieštaringa.
Taigi dabar, būdamas naivus, pagalvojau: gerai, jis pateiks klimato duomenis arba klimato sąsajas.
Antra, jis to visai nedarė.
Jis atliko tyrimą, iš kurio matyti, kad Europoje klimato kaita daugiausia abejoja, taip sakant, radikalios
dešiniosios arba kraštutinės dešiniosios partijos.
Todėl, kadangi jie prieštarauja Konstitucijai, jų negalima nagrinėti.
Taigi, jei kažkas panašaus rimtai priimama kaip mokslinis teiginys, turime rimtą problemą.
Daugelis sulaiko. Daugelis nori nieko nesakyti. Dėl įvairių priežasčių:
Tai gali būti atsargumas, baimė, nesaugumas ar tiesiog galimybių trūkumas.
Ulrike Guérot laikosi labai panašios nuomonės.</b
Ji taip pat sako, kad taip tęstis nebegali.
Protestas turi būti garsesnis. Ir jis turi tapti didesnis.
Tik tada turėsime galimybę jį pamatyti.
Kitaip tariant, kalbame apie tai, kad piliečiai nori išreikšti savo nepasitenkinimą ir kad šis
nepasitenkinimas virsta politiniais pokyčiais.
Antra, to tiesiog nebėra. Nei per internetinį, nei per analoginį protestą.
Todėl kyla klausimas, ar tai vis dar tinkama protesto forma.
Atsakymas iš tikrųjų yra ne.
Taigi klausimas būtų toks: Kur tada galėtumėte pradėti protestą?
Žinoma, galėtų veikti ir kitos radikalios protesto formos.
Pasakysiu, kad visuotinis streikas.
Pavyzdžiui, kad nenorime kariauti.
Kitos protesto formos, žinoma, galėtų būti pasitraukimas iš įvykių individualiu lygmeniu, taip sakant.
Vienintelis dalykas, kurį galiu pasakyti, yra tai, kad jie yra labai brangūs.
Turite būti labai atsidavę. Turite atlikti daug tyrimų, kad galėtumėte pasakyti: aš ten
neisiu, aš už tai nemokėsiu. Daugiau ten neisiu.
Nežinau, aš neperku iš "Amazon". Dabar moku tik grynaisiais pinigais.
Taigi, žinoma, galite visa tai daryti. Ir tai yra labai konkrečios asmeninio neigimo strategijos.
Tačiau tikrasis klausimas yra, kiek ilgai galite tai išlaikyti.
Manau, kad šiuo požiūriu tai yra protesto formos: Demonstracijos, visuotinis
streikas, individualus nedidelio masto protestas.
Kaip pasiekti, kad dalyvautų kuo daugiau žmonių?
Dauguma mano, kad reikia tik tinkamai perduoti teisingą žinią ir kad noro dalyvauti
stoka visų pirma yra komunikacijos problema.
Maiklas Meyenas sako, kad tai klaidinga nuoroda.
Tai buvo visai kas kita.
Tai klausimas, kurį man, kaip žiniasklaidos tyrėjui, beveik visada užduoda pirmiausia.</b
Kaip turiu suformuoti savo pranešimą, kad žmonės prisijungtų?
Mano pirmas atsakas visada būna: "Pamirškite tai".
Žmonių neperauklėsite per žinutes, jie turi išgyventi savo patirtį.
Jie patys turi patirti skausmą, jie turi suprasti, kad kažkas turi pasikeisti, kad jie jaustųsi geriau.
Vien tik bendravimo žinutėmis neįtikinsite žmonių daryti tai, ką, jūsų nuomone, reikia daryti.
Tai problema.
Tai problema ir dėl to, kad žinome, jog gyvenimo ciklui reikia tam tikro laiko, kad galėtumėte įgyti tokios patirties.
Tol, kol suprasite, kad atsitrenkėte į sieną ir nebegalite eiti toliau.
Savo tyrimuose visada klausdavau, kas lemia, kad vienas asmuo atsiduria protestuotojų pusėje, o kitas, kilus
abejonėms, finansuoja Antifą arba stoja su močiutėmis prieš dešiniuosius ar panašias grupes.
Tai visada yra patirtis, kuri prieštarauja pasakojimui, skleidžiamam per valstybinę žiniasklaidą ar
kitus švietimo kanalus, universitetus, mokyklas, suaugusiųjų švietimo centrus ir muziejus.
Tai turi būti asmeninė patirtis.
Tam reikia laiko, ypač kai esi jaunas ir dar tik bandai įsitvirtinti.
Jokiu būdu nesmerkčiau jaunų žmonių.
Pirmiausia jie turi susikurti savo gyvenimą.
Taip pat jie turi prisitaikyti.
Jie turi stengtis patekti į padėtį.
Antra, kažkuriuo metu jie supras, kad ir jiems gali nepasisekti.
Turite būti kantrūs ir mažiau dirbti su pranešimų dizainu.
Šis privalomas skiepas būtų kažkas, kas patektų į organizmą.
Žmonės buvo pasirengę, nepriklausomai nuo bendravimo, kiekvieną pirmadienį, net jei oras buvo prastas.
Taigi žmonės turi tiesiogine prasme siekti žandikaulio, sako Michaelis Meyenas.
Daug daugiau nei tik šiek tiek paploninti piniginę.
Tai turi būti kažkas, kas kelia grėsmę jūsų egzistencijai, jūsų gyvenimui.
Tik tada daugelis žmonių yra pasirengę palikti savo komforto zoną.
Vienintelė problema yra ta, kad tada jau dažnai būna per vėlu.
Davidas Engelsas taip pat skeptiškai vertina plačiai paplitusį gyventojų pasipriešinimą.
Gyventojai yra pernelyg vangūs.
Dauguma nenorėjo aktyviai dalyvauti kuriant įvykius, bet verčiau leido jiems vykti.
Istorija mus moko, kad galiausiai nedaugelis vėl nulems daugelio likimą.
Galiausiai nugalės kitas elitas, kuris paskatins pokyčius.
Profesoriaus Engelso nuomone, turime atsisakyti idėjos apie esminius demokratinius pokyčius plačiu mastu iš apačios.
Kaip pavyzdį istorikas taip pat nurodo koronavirusų erą.
Taigi ne Michaelas Meyenas, kaip neigiamas pavyzdys.
Davidas Engelsas teigia, kad apskritai sistemai gana gerai sekasi laikytis autoritarinio požiūrio.
Jeigu ir buvo pasipriešinimas, jis buvo nedidelis, palyginti su bendru gyventojų skaičiumi.
Tik nedaugelis iš tikrųjų būtų atvirai sukilę.
Sakoma: strategija nugali masę.
Nebūtinai reikia pasiekti vis daugiau žmonių ar motyvuoti vis daugiau naujų.
Daug svarbiau yra kas kita.
Tiems, kurie jau šiandien yra pasirengę kovoti už geresnę ateitį, reikėtų veiksmingiau susivienyti.
Jiems reikia siekti aiškesnės strategijos ir tapti pajėgesniems veikti kartu.
Taigi Davidas Engelsas aiškiai prieštarauja Ulrike Guérot nuomonei vienu klausimu.
Ji sako, kad protesto judėjimai turi tapti didesni ir, svarbiausia, labiau matomi.
Michaelis Meyenas pabrėžia, kad motyvuoti žmones protestuoti yra nepaprastai sunku, ypač žinutėmis.
Galiausiai lemiamas veiksnys yra jūsų pačių patirtis.
Kur yra panašumų?
Kuo galime remtis?</b
Pirmasis punktas yra aiškus:</b
Pokyčiai prasideda nuo mūsų pačių, nuo individo.
Tačiau daugelis žmonių taip ir neišmoko prisiimti atsakomybės.
Jie išmoko pateisinti lūkesčius, išvengti konfliktų ir prisitaikyti.
Ir vis dėlto - mūsų šalyse yra didelis potencialas, nes jis egzistuoja.
Žmonės, turintys aukštesnes vertybes.
Žmonės, kurie gyvena savarankišką gyvenimą, prisiima atsakomybę ir tiesia tiltus.
Ir štai aš su Deividu Engelsu.
Mums nereikia masių.
Žmonių netrūksta.
Tam trūksta ryšio.
Pasikeitimai neprasideda nuo masių.
Tai prasideda nuo paties žmogaus.
Taigi klausimas: ką konkrečiai gali padaryti žmogus?
Tuoj ir dabar.
Būtent tai ir yra perspektyva.
[IŠVADA: ką daryti?
Daugelis žmonių nori kažką daryti.
Valios yra.
Ko dažnai trūksta, tai krypties.
Taigi pirmas žingsnis - ne klausti, kaip galėtume paskatinti daugiau žmonių įsitraukti, o ką jie iš tikrųjų gali padaryti: Ką
iš tikrųjų gali padaryti tie, kurie jau yra pasiryžę tai daryti?
Tą patį klausimą uždaviau daugybei šio dokumentinio filmo pašnekovų.</b
Antra, rezultatas - penkios konkrečios priemonės, kurias kiekvienas gali įgyvendinti nedelsiant.
1 priemonė:
Kurkite bendruomenes ir tinklus
Be kantrybės, antrasis mano patarimas - užmegzti ryšius.
Tai svarbus dalykas.
Milžinai surado vienas kitą. Protestuojančios visuomenės rado viena kitą.
Visame vokiškai kalbančiame pasaulyje yra grupių, kurios reguliariai susitinka, dirba su turiniu, yra susibūrusios.
Taigi jei jie rūpinasi mityba, nes galvoja, kaip sutvarkyti savo sodą, kad galėtų apsirūpinti maistu.
Būtina išlaikyti šias struktūras gyvybingas, kad atsiradus galimybei būtų pasirengta įgyvendinti tai, kas yra
svarbiausia daugelio žmonių gyvenime: demokratiją ir teisę pareikšti savo nuomonę dėl sąlygų, kuriomis jie gyvena.
Turime kurti iš apačios į viršų.
Tai esminis dalykas, kad neturime visų kortų statyti ant politikos, bet: Pirmiausia turime iš apačios atkurti šią atsparią
pilietinę visuomenę, kuri taip pat gali nuo jos apsiginti.
2 priemonė: išsakyti savo nuomonę Antroji konkreti priemonė, kurią kiekvienas gali
įgyvendinti nedelsiant, yra: išsakyti savo nuomonę.
Skleiskite informaciją ir remkite nepriklausomą žiniasklaidą, nes informacija yra viskas.
Informacija yra raktas.
Tereikia pažvelgti, ką daro kita pusė, kad kontroliuotų informaciją.
Kas šiandien gali apibrėžti, kas šiandien gali nustatyti, ką mes visi suvokiame kaip
tikrovę, tas turi galią ir gali valdyti.
Taigi turime padėti savo bičiuliams išsivaduoti iš burbulų, kuriuos sukūrė sąmoningumo pramonė, remiama
įvairiais būdais, jei pažvelgsime į visą šį NVO kompleksą.
Taigi žmonės, kuriems iš mokesčių mokėtojų pinigų mokama už tai, kad jie sustiprintų žinutes, perduotų žmonėms
žinutes, kurias jie randa valstybinėje žiniasklaidoje.
Kai į tai pažvelgsite, pamatysite, kad tai yra tinkamas būdas.
Taigi, jei tam nesipriešinate, neturite jokių galimybių gyventi laisvai.
Man pasirodė labai įdomu, kad "išsakyti savo nuomonę" yra svarbi protesto forma. Ir tai iš tikrųjų tiesa.
Jei remtumėtės komunikacijos teorija, ypač Elisabeth Nolle-Neumann tylos spiralės teorija, tai yra
priemonė, padedanti nutraukti standartizacijos procesus.
Ši tylos spiralės teorija teigia, kad žmonės turi izoliacijos baimę, kad tai didžiausia
mūsų baimė - būti išstumtiems iš asociacijos.
Jeigu pagrindinė žiniasklaida ilgą laiką nuosekliai praneša, o aš su tuo nesutinku, tuomet, remiantis šia teorija, tam
tikru momentu nustosiu viešai reikšti savo nuomonę, nes turėsiu nerimauti, kad būsiu pašalintas iš asociacijos.
Bet gatvėje matau prie prekystalių stovinčius žmones, kurie turi kitokią nuomonę.
Siklausau - staiga išgirdau kažką kitą nuo gretimo stalo užeigoje.
Vilko kupė žmonės kalbėjo visai kitaip.
Kas nors sėdėjo paplūdimyje su "Kontrafunk" rankšluosčiu.
Taigi akivaizdu, kad vis dėlto yra priešingų pozicijų.
Tai skatina žmones, kurie kitu atveju nedrįstų išsakyti savo nuomonės.
Taigi man labai džiugu, kad tai akivaizdžiai pripažino šioje apklausoje dalyvavę žmonės.
3 priemonė: apibrėžti savo ir bendrus tikslus Deja, dažnai pamirštama trečioji konkreti priemonė.
Tuo pačiu metu tai labai svarbu.
Taigi jei tai nėra lengva.
Tai reiškia, kad reikia apibrėžti savo ir bendrus tikslus.
Jei nežinome, kur norime eiti, už ką kovojame, o ne prieš ką, viskas baigiasi chaosu.
Nesant aiškių tikslų, nėra strategijos, nėra išteklių sutelkimo ir įtikinamo atsakymo
kitiems, kurie klausia: "Kodėl turėčiau prisijungti?
Jeigu negalite pasakyti, už ką pasisakote, negalite nieko su savimi patraukti.
Taigi nuo mąstymo ir jausmų iki veikimo yra slenkstis.
Mes dažnai sakome, kad kelionė yra atlygis, ir tai beveik tiesa.
Taigi mums reikia tikslo, kad apskritai gautume kelio idėją.
Kai turiu tikslą, žinau, kad tai yra kelias.
Ir tada mums reikia kelio, kad turėtume drąsos išsiruošti.
Turime žinoti, koks bus kelias.
Taigi iš tikslo ateinu į kelią, o iš kelio ateinu į išėjimą.
Ir nėra jokio būdo.
Žmonės nemato jokios galimybės.
Taigi sakoma, kad ieškote išeities, tiesa?
Turinys yra čia. Taigi ieškome kelio.
Antra, jei kelias neaiškus, man nereikia keliauti.
Man nereikia keltis.
Taip pat kyla klausimas, ar tikslas yra aiškus.
Tikslai taip pat turi būti aiškūs.
Tai taip pat svarbus dalykas.
Tai turi būti lengvai pasiekiamas - ne lengvai pasiekiamas, o konkretus pasiekiamas tikslas.
Ne prieš badą ar skurdą apskritai, bet labai konkrečiai.
4 priemonė: savirefleksija Ketvirtoji konkreti priemonė, kurią kiekvienas žmogus gali
įgyvendinti nedelsiant, yra labai nepopuliari.
Susimąstyti apie save.
Tai, ko daugelis žmonių nemėgsta girdėti.
Žinau, kad tuoj pat kils atsakomoji reakcija.
Ką visa tai turi bendro su manimi?
Jei pradėsiu nuo to, kad pažvelgsiu į save, koks yra mano vaidmuo konflikte ar nelaimėje, kurią patiriu, iš tikrųjų turėsiu
geriausią, bet galbūt vienintelę galimybę ką nors pakeisti.
Taigi supratęs savo vaidmenį, save, turiu galimybę daryti su savimi ką nors kitaip, keistis, tobulėti.
Iš esmės neturiu tokios galios niekam.
Penktoji priemonė: imtis veiksmų Pereikime prie penktosios ir paskutinės priemonės,
kurią kiekvienas gali įgyvendinti nedelsiant.
Tai yra vaidyba, taip, vaidyba.
Nesvarbu, ką - bet pradėkite nuo jo.
Tačiau saviveiksmingumą patirsite tai darydami patys.
Darbas suteikia jėgų ir vilties, nes matome, kaip viskas juda į priekį.
Suprantame, kad kiekvienas iš mūsų galime kažką pakeisti. Net jei tai dažnai būna tik nedidelio masto.
Bet kiekvienas indėlis yra svarbus. Net jei tai tik pavyzdys.
Mūsų laisvė - tai kur kas daugiau nei tik kartą per ketverius ar penkerius metus padėti kryželį rinkimų kabinoje.
Mūsų laisvė slypi tame, kad kiekvieną akimirką privalome gyventi pagal savo idealus su visomis pasekmėmis.
Tai galiausiai reiškia, kad
Tapti sektinu pavyzdžiu.
Tapti pavyzdžiu sau pačiam.
Tapti pavyzdžiu savo šeimai.
Būti pavyzdžiu aplinkiniams.
Praktikuoti kiekvieną veiksmą taip, kad ryte pažvelgę į veidrodį galėtumėte
pasakyti: "Taip, aš gyvenu pagal savo idealus".
Taip, šis pasaulis, kuriame gyvenu, galbūt nėra optimalus.
Tai gali būti net distopija.
Galbūt daug rizikuoju.
Antra, aš gyvenu šią laisvę savo asmeniniame gyvenime.
Manau, kad tik tada, kai nemaža dalis žmonių iš tikrųjų norės patys tapti pavyzdžiu, gyventi taip, kaip
jie nori, kad visa visuomenė vieną dieną taptų, tik tada viskas pajudės į priekį.
Tai, žinoma, yra svarbus žingsnis.
Turėtume būti tokie, kokie esame, ir elgtis taip, kokie esame.
Ne todėl, kad tikimės, jog tai turės įtakos istorijai ar politikai apskritai, bet todėl, kad tuo tikime.
Todėl manau, kad toks požiūris Etiam si omnes ego non, net jei visi kiti kažką daro, aš vis tiek nesiruošiu to
daryti, yra tas veiksmas ar požiūris, kurio mums reikia.
Dėl įsitikinimų elgtis taip, kaip norime.
Ir net jei žinome, kad viskas pasmerkta žlugti, net jei žinome, kad vis tiek esame vieninteliai, kurie tai daro.
Iš įsitikinimo, nes tai mūsų būdas, nes tikime, kad tai, kas svarbu, nėra kažkas, kas bus įrašyta į istorijos vadovėlius.
Ir jei iš tikrųjų turėsime piliečių ir, svarbiausia, politikų, kurie patys yra pavyzdys, kurie
asmeniškai yra tokie, kokie jie nori, kad visuomenė taptų, tada pokyčiai iš tikrųjų bus įmanomi.
Ir dabar jai taip pat nereikia daugybės milijonų.
Dažnai užtenka tik asmenybės, kuri iš tiesų gali būti tikras pavyzdys, ir daugelis žmonių gali sau pasakyti: "Vieną
dieną noriu būti toks, koks esu", kad pokyčiai yra įmanomi.
Pagalvokite tik apie viduramžius.
Ko nepasiekė tokie žmonės kaip Bernardas de Clairvaux ar šventasis Benediktas?
Savo jėgomis pradėję steigti vienuolyną, jie iš tikrųjų paskatino visą dvasinį Vakarų atgimimą ir tapo pavyzdžiu ištisoms
kartoms ir šimtmečiams žmonių, kurie norėjo padaryti tą patį.
Nereikia milijonų žmonių, kad visi taptų tokie. Dažnai užtenka vieno žmogaus ar
nedidelės grupės, kad neįtikėtinai pasikeistų.
Bet net ir tai, kaip jau minėjau, šiandien atrodo labai sudėtinga,.
Bet mes turime ten patekti.
Tai yra asmeninis reikalas.
Taip, žmogus gali pasiekti neįtikėtinai daug.
Tik dėl to, kad jis yra, kad jis veikia, yra matomas, yra santykyje su kitais.
Mes patys net neįsivaizduojame, kiek daug kiekvienas iš mūsų iš tikrųjų pasiekia.
Mes nežinome, kiek žmonių savo gyvenime tapome sektinais pavyzdžiais. Kaip mažai
žodžių dažnai lemia didelius pokyčius.
Taip, mums reikia kitų žmonių savo gyvenime. Bet ne, jie nebūtinai mums reikalingi, kad pakeistume pasaulį.
Mes galime pradėti dabar. Tik mums vieniems.
Tada tai Dovydas prieš Galijotą.
Mes žinome, kad galiausiai Dovydas laimės.
Taip, laimėjo Dovydas.
Antra, jei atidžiau pažvelgsime į Dovydo ir Galijoto istoriją, galime įžvelgti tam tikrų paralelių su mūsų laikais.
Davidas nesistengė kovoti kaip Galijotas.
Jis neapsivilko jokių šarvų. Jis neėmė kalavijo.
Jis nesileido į kovą rankomis.
Deividas suprato, kad šiame lauke jis pralaimės.
Taigi jis padarė ką nors kita.
Jis naudojo tai, ką galėjo, ką buvo įpratęs. Savo rogutėmis, savo vikrumu.
Ir jis laikėsi atokiai.
Tada jis pasinaudojo akimirka, viena vienintele.
Jis nusitaikė į vienintelę vietą, kur Galijotas buvo pažeidžiamas.
Bet būtent tai ir lėmė skirtumą.
Deividas nedvejojo.
Jis nelaukė geresnių sąlygų.
Jis veikė, kai tik pasitaikė proga.
Ir galbūt būtent tai mums šiandien yra lemiamas dalykas.</b
Pasikeitimas nereiškia, kad reikia žaisti pagal galingųjų taisykles.
Tai reiškia, kad reikia atpažinti savo galimybes, savo stipriąsias puses ir
išdrįsti jomis pasinaudoti tinkamu momentu.
Negalime priversti pasinaudoti pačia galimybe.
Bet mes galime būti pasiruošę, aiškiai, budrūs. Kad nedvejotume, kai ji ateis.</b