[VAIRĀK MĒS AIZRAUDZĒJA BŪT SLĒGIEM?
Bērnudārza dominēšana ir vislielākā politiskā problēma, lai varētu valdīt pār cilvēkiem, kuri pēc tam izaug.
[Vai mēs varam piespiest cilvēkus pamosties?
Kā man jāveido savs vēstījums, lai cilvēki tam pievienotos?
Mana pirmā reakcija vienmēr ir: "Aizmirstiet par to".
Jūs nevarat uzrunāt cilvēkus, izmantojot ziņojumus.
Viņiem pašiem jāiziet cauri savai pieredzei.
Viņiem pašiem ir jāpiedzīvo sāpes.
Dalījums ir princips, kas neļauj protesta kustībām sasniegt tieši to, proti, apvienoties ap vienu cilvēku un
padarīt protestu spējīgu iegūt vairākumu un spējīgu valdīt.
Jo vairāk cilvēki koncentrējas uz būtiskiem konfliktiem, jo mazāk enerģijas tiek izšķiests un
mazāk ciešanu tiek radīts šajos sīkajos karos.
Patiesībā tas var notikt salīdzinoši ātri un pat bez problēmām, ja daži cilvēki šur un tur apvieno spēkus.
Pārmaiņas sākas ar vienkāršu jautājumu.
Ko mēs varam darīt?
Bet tieši šis jautājums bija centrālais jautājums Brīvības barometra 2025 pētījumā, ko veicu kopā ar A-WEF.
Tiešsaistes aptauja, kurā piedalījās vairāk nekā 22 000 cilvēku.
22 000 cilvēku, kuri ir snieguši skaidru atbildi.
Viņiem ir gana.
Pietiek ar politisko paternālismu, pietiek ar mediju manipulācijām, pietiek ar demokrātijas graušanu.
Vēlēšanās pretoties ir liela, taču tikpat liela ir arī blokāde.
Mēs patiešām vēlamies zināt.
Kas paralizē miermīlīgu protestu un kas nepieciešams, lai neapmierinātība beidzot pārtaptu kustībā?
Tāpēc es turpināju meklēt un atradu atbildes.
Mīļie skatītāji, jūs uzklausīsiet koncentrētu ekspertīzi.
Vairāk nekā 10 stundu interviju esence ar septiņiem slaveniem akadēmiķiem.
No vēsturniekiem līdz psihoanalītiķiem un komunikācijas zinātniekiem.
Augsta līmeņa savas jomas eksperti, kas no dažādiem aspektiem izgaismo mūsu galvenos jautājumus:</b
Septiņi drosmīgi cilvēki, kuri uzdod neērtus jautājumus un sniedz tikpat neērtas atbildes.
Tiem, kas uzdod jautājumus un paši iestājas par pārmaiņām.
Tie paceļ balsi.
Un kopā mēs padziļināti diskutējām, lai noskaidrotu, kā mēs varam apvienot spēkus labākai nākotnei.
Kā mēs kopā varam būt stipri pret šķelšanos, korupciju, meliem un propagandu, pret tirāniju un
karu. Un par mieru, brīvību, cilvēcību un godīgumu.</b
Pat ja ne par visu esam vienisprātis, ir kopīgi mērķi, kas mūs vieno.</b
Un tieši tā tas notiks arī ar jums, dārgie skatītāji.</b
Jo arī tu esi ieslēdzies, lai uzzinātu, kā neapmierinātība var kļūt par pārmaiņām.
Kādi ir šķēršļi, kādas ir iespējas un ko jūs pats varat dot.
Un es varu jums teikt: ja jūs uzdodat sev šos jautājumus, tad jau esat spēruši pirmo
lielo soli. Jo pārmaiņas sākas ar jums pašiem.</b
Individuālais cilvēks ir daudz spēcīgāks, nekā viņš pats par sevi domā.
Valdīšana bērnudārzos ir vislielākā politiskā problēma, lai varētu valdīt pār cilvēkiem, kuri pēc tam izaug..
Vairums cilvēku ir atsvešināti no sevis.
Ataudzināšanas, attiecību kļūdu dēļ viņi nevar kļūt tādi, kādi viņi ir paredzēti, tādi, kādi viņi
vēlas attīstīties, bet tādi, kādi viņiem ir jākļūst.
Vairākums bērnu beigās tomēr spēj pielāgoties gaidām..
Pielāgošanās kā izdzīvošanas stratēģija, kā to apraksta Dr. Hanss-Joahims Maāzs.
Ko daudzi cilvēki iemācās ļoti agri.
Tie, kas attaisno cerības, saņem atzinību.
Tas, kurš pielāgojas, neizceļas.
Un bieži par to jūs pat saņemat atlīdzību.
Šis modelis var darboties ilgu laiku.
Kāri cilvēki ar to labi pārdzīvo dzīvi.
Tas kļūst problemātiski, kad kaut kas mainās.
Kad pasaule kļūst neskaidrāka, kad vecie noteikumi vairs nav spēkā.
Kad sociālie satricinājumi satricina jūsu pašu pasaules uzskatu</b
Kad vecā pielāgošanās uzvedība vairs nav pareiza.
Tad var iestāties krīze.
Šobrīd kaut kam patiešām vajadzētu notikt.
Jums ir jāskatās sevī un godīgi jāsaskaras ar savu vēsturi.
Bet tieši no tā daudzi cilvēki izvairās, jo tas sāp.
Jo tas liek apšaubīt visu, uz kā tu esi balstījis savu dzīvi.</b
Tā vietā, lai mainītos, daudzi paliek konformisti - pat pieauguši.
Vai pat tad, ja viņi jau sen ir sapratuši, ka ir neapmierināti.
Dzirdot terapeitisko darbu, Dr. Maazs ziņo, ka daži cilvēki pat saslimst tāpēc, ka
gadiem ilgi ir sevi grābuši un melojuši.
Un tagad nāk kaut kas tāds, kas daudziem var būt pazīstams.
Kad cilvēki sāk atbrīvoties no šī modeļa, viņi bieži jūtas labāk.
Bet ārpusē tas kļūst grūtāk.
Attīstības attiecības mainās.
Izceļas spriedze.
Tā parasti ļoti bieži ir cena, ko jūs maksājat, kad sākat skaidri redzēt.
Kas tāds, ko daudziem no tiem kritiskajiem cilvēkiem, kuri šodien pamodās, bija jāpiedzīvo uz savas ādas.
Un šis konflikts skar ne tikai pieaugušos, bet arī bērnus.</b
Jo kas notiek, ja vecāki cenšas būt godīgi ar saviem bērniem, ja viņi mudina viņus būt
pašiem par sevi un kritiski apšaubīt lietas?
Tad šie bērni bieži vien nonāk konfliktā, saka Hanss Joahims Māzs (Hans-Joachim Maaz).
Konflikts starp to, ko viņi piedzīvo mājās, un to, ko no viņiem sagaida skola un sabiedrība.
Mums kā vecākiem būtībā ir tikai iespēja audzināt savus bērnus tā, lai viņi iekļautos disfunkcionālā,
normopatiskā sabiedrībā, vai arī mēs pret viņiem izturamies cilvēcīgāk, godīgāk, atklātāk.
Tad bērniem ir lielas problēmas gūt panākumus normopātiskā sabiedrībā.
Tas ir grūts atklājums.
Tēvi saskaras ar dilemmu.
Ja viņi pielāgos savus bērnus, viņiem būs lielākas iespējas sekot līdzi sistēmai.
Ja viņi savus bērnus audzina atklāti, godīgi un kritiski, viņiem bieži vien kļūst grūtāk.
Smagāk skolā, grūtāk sabiedrībā.
Traģiska pretruna, par kuru ir jārunā.
joīpaši par to, kā vecākiem vajadzētu risināt šo dihotomiju, lai galu galā panāktu brīvu sabiedrību.
Vai risinājums patiešām ir
Es no savas puses uzdrošinos apšaubīt, ka tā slēpjas bērnu audzināšanā būt negodīgiem un rīkoties.
Tātad mēs redzam, ka ļaunuma, konformisma, pakļaušanās un nespējas pastāvēt par savām tiesībām
saknes bieži vien meklējamas bērnībā un jaunībā.
Ja jūs nekad neesat iemācījies pastāvēt par sevi, jums būs grūti to darīt arī pieaugušā vecumā.
Ja vēlamies apgaismotu, atbildīgu un autonomi domājošu sabiedrību, ir svarīgi to visu atrisināt.
Bet to nevar izdarīt vienas nakts laikā.
To, ko var mainīt nekavējoties, ir mūsu pašu uzvedība pret līdzcilvēkiem.
Tūlīt.
Tādējādi mēs nonākam pie vēl vienas lielas tēmas.
Visiem, kam ir izdevies izrauties no konformisma un iet cauri dzīvei patstāvīgi, patstāvīgi un drosmīgi, ir liela dāvana.
Atgudrība, drosme, personīgā atbildība, spēja uzdot jautājumus un iestāties par sevi.
Ar šo dāvanu viņi var palīdzēt arī citiem, tiem, kuri vēl nespēj izkāpt no savas ādas, bet varbūt vēlas.
Bet tam nepieciešama kopiena, apmaiņa, atbalsts un tīkli.
Jo, kā mēdz teikt, mēs esam stipri tikai kopā. Un jā, tieši tā tas arī ir. Viens tu bieži vien stāvi uz vietas.
Brīvības barometrs 2025 liecina, ka daudzi cilvēki jūtas vientuļi.
Viņi vēlētos vairāk iesaistīties, bet viņiem trūkst kopienas un saliedētības.
Antaujā arī skaidri redzams, ka daudzi atzīst šādus aspektus.
Mediju un politikas apzināti radītā šķelšanās neļauj panākt kopīgu ietekmi uz kopīgiem mērķiem.
Arī politoloģe un demokrātijas pētniece, profesore Ulrike Gero (Ulrike Guérot) ir skaidra.
Dalījums ir princips, kas neļauj protesta kustībām sasniegt tieši to, proti, apvienoties ap vienu cilvēku un
padarīt protestu spējīgu iegūt vairākumu un spējīgu valdīt.
Dalījums nav nejaušība.
Tas ir vecs valdīšanas princips: "skaldi un valdi".
Kas tāds, kas tiek izmantots jau vairākus gadu tūkstošus.
Šodien tā ir cīņa starp kreisajiem un labējiem, vakcinētiem un nevakcinētiem, sievietēm un vīriešiem.
Unturība, opozīcija ir visur.
Vadošie politiķi un viņu plašsaziņas līdzekļi sēj nesaskaņas, kurina viens pret otru, strādā ar
kontaktu vainas apziņu, šķeļ labos un sliktos.
Visticamāk, tieši tāpēc, lai tauta nevarētu apvienoties, būt stipra kopā augstāku mērķu
sasniegšanai, kas patiesībā apvienotu daudzus.
Miers, brīvība, taisnīga pasaule, laba dzīve visiem.
Lai kopīgi strādātu pie šī jautājuma, būtu nepieciešams dialogs, taču tas tiek kavēts.
Tā vietā mēs ieslīgstam sīkumainā ierakumu karā, saka komunikācijas eksperts un psihologs Dr. Romāns Brauns.
Pēc viņa domām, visa mūsu enerģija būtu jātērē tur, šajos tranšeju karos.
Mēs esam domāti, lai novērstu mūsu uzmanību, kamēr patiesās mahinācijas, kas mums patiešām kaitē, notiek fonā.
Kad cilvēki sapratīs, ka pretinieks nav otrs pilsonis, bet gan mehānismi, kas aiz tā stāv, tad kaut kas mainīsies.
Tad atkal būs vieta reālai rīcībai.
Dalījums pavājinās.
Tas ir redzams ne tikai šodien, bet arī vēsturē.
Vēsturnieks un filozofs profesors Deivids Engelss norāda, ka pretestībai vienmēr ir nepieciešama kopiena.
Bez kopīga "mēs" protesti paliek neefektīvi.
Viņš runā par pagājušo laiku pilsoniskajām revolūcijām, kas diez vai šādā formā pastāvēs šodien, jo...
Šādiem pretošanās, revolūcijas elementiem, protams, ir nepieciešama arī attiecīgi saliedēta
pilsoniskā kopiena vai cilvēku masa, vai kā to vēl dēvēt.
Otra problēma ir tā, ka lielākā daļa no šiem cilvēkiem Eiropā vairs neatpazīst sevi, jo identitātes
politika un migrācija viņus ir tik sadrumstalojusi, ka vairs nav dabiskas solidaritātes.
Kad cilvēki vairs nejūtas savstarpēji saistīti, kļūst grūti kopīgi par kaut ko iestāties.
Ja katrs cīnās tikai pats par sevi, nav spēka pārmaiņām.
Un tieši ar to mēs šodien bieži saskaramies.
Vērtības ir tas, kas satur kopā sabiedrību, kas padara to stipru un vieno.
Vērtības ir arī tas, kas cilvēkus uztur, kas dod viņiem virzienu un liek uzņemties risku.
Profesors Engelss skaidri saka: bez augstākām vērtībām, kas sniedzas pāri savai dzīvei un personīgajai
laimei, diez vai kāds iestāsies par tādiem mērķiem kā miers, brīvība vai taisnīgums.
Viņš ir vismaz tik ilgi, kamēr viņš pats netiek tieši ietekmēts.
Šobrīd viņš to uzskata par galveno problēmu, protestējot pret pašreizējo netaisnību.
Daudzi cilvēki joprojām dzīvo pārāk komfortabli, lai izietu no savas komforta zonas, it īpaši tad, kad par
lielāko labumu tiek uzskatīta viņu pašu labklājība.
Tātad tieši tāpēc trūkst gatavības riskēt visaptverošu mērķu vārdā.
Pēc kristīgā profesora Engelsa domām, šī trūkuma cēlonis galvenokārt slēpjas ticības trūkumā.
Problēma ir tā, ka sabiedrībā, kurā vairs nav īstas absolūtas patiesības un kurā uz savu dzīvi patiesībā raugās ļoti
materiālistiski, kurā cilvēki vairs netic ne patiesībai, ne Dievam, ne pēcnāves dzīvei, ne absolūtumam, bet par vissvarīgāko
un absolūto uzskata tikai savu mazo, lokālo dzīvi.
Šādā situācijā mums, protams, ir maz iemeslu, lai patiešām izietu ielās, lai kaut ko upurētu, lai upurētu
komfortu, varbūt upurētu savu dzīvi augstāka mērķa vārdā.
Protams, netaisnīgs režīms var aiziet diezgan tālu, pirms cilvēki iziet ielās.
Tā pašā laikā cilvēku solidaritāti ir sagrāvusi masveida migrācija, identitātes politika un ģimenes iziršana.
Tagad ģimene ir sadrumstalota.
Tas nozīmē, ka patiesībā ir palicis ļoti maz, vismaz no eiropiešu puses, par ko būtu vērts cīnīties.
Kamēr dzīve ir pietiekami ērta, tikmēr tu bieži paliec uz vietas.
Komforts padara jūs mierīgu. Un tā ir daļa no problēmas.
Profesors Engelss, runājot par augstākām vērtībām, centrā izvirza ticību Dievam.
Dzīvotājus, protams, var atbalstīt arī citas, svarīgākās vērtības, kas viņus motivē un dod spēku.
Ir ļoti svarīgi, lai mēs pamestu savu komforta zonu tikai tad, ja vēlamies šajā pasaulē sasniegt
vairāk nekā tikai maksimāli palielināt savu laimi.
Sociologs Ginters Rots (Günter Roth) norāda uz līdzīgu būtību.
Viņš to formulē atturīgi: tie, kas tikai apsver, vai ir vērts protestēt, reti kļūst aktīvi.
Bet daudzi tieši tā arī darītu.
Viņi lemj, vai rīkoties, pamatojoties tikai uz izmaksu un ieguvumu analīzi.
An bieži vien ir izdevīgāk palikt mierā.
Un, kā mēs to zinām no eksperimentu rezultātiem par palīdzošo uzvedību, tā arī ir taisnība: Jo vairāk cilvēku
skatās, jo vairāk cilvēku redz kādu problēmu vai negadījumu, jo mazāka varbūtība, ka kāds palīdzēs.</b
Drīzāk, jo lielāka varbūtība, ka visi gaida citus.
Diemžēl mēs esam pārsātināti un dzīvojam ārkārtīgi pārtikušā sabiedrībā.
Daudzi samierinās.
Citi atkāpjas.
Citi emigrē.
Protests tiek atlikts vai pilnībā atcelts.
Arī politoloģe, profesore Ulrike Geroti (Ulrike Guérot) to uzskata par lielu problēmu.
Ja runā par atkāpšanos un bēgšanu kā par galveno problēmu, kad runa ir par jautājumu: kas īsti nostājas?
Es domāju, ka lielāka problēma nekā protesti un protestu neefektivitāte ir gandrīz vai šī privatizācijas tendence.
Ja esmu noguris, es nevaru turpināt, tas ir bezjēdzīgi. Mēs nekur netiekam.
Jā, daudzi cilvēki ir atbaidīti. Daudzi emigrē, jo baidās no tā, kas gaidāms.</b
Citi protestē ārzemēs, jo baidās no personīgām sekām mājās.
Šīs bailes no individuāli nelabvēlīgas situācijas parasti daudziem cilvēkiem neļauj publiski paust
savu viedokli vai jebkādā veidā iesaistīties.
Problēma, kurai pievēršas arī komunikācijas zinātnieks Maikls Meijens.</b
Mejens to pasaka skaidri.
Tas tiek marķēts. Etiķete tiek uzlīmēta tiem, kas protestē vai vienkārši kritiski apšauba.
Viņi tiek nomelnoti un noniecināti. Lai mēs neuzzinātu šādu patiesību:
Jā, tieši tā, mūs ir daudz.
Jo vairāk, nekā mēs domājam.
Jo tie, kas iestājas pret netaisnību, kas brīdina un norāda uz meliem, tiek apzināti turēti pie vietas.
Tādējādi to skaits šķiet mazāks, ietekme vājāka un vērtība zemāka, nekā tā ir patiesībā.
Tā kā šis priekšstats mazāk atbilst realitātei nekā veiksmīgas propagandas rezultātam.
Jauniešus tas īpaši mulsina.
Tiem, kam vēl ir daudz ko zaudēt un kas tāpēc kautrējas nostāties zvērinieku vai labējo
ekstrēmistu, vai vēl kādu citu apzīmējumu pusē.
Komunikācijas zinātnieks Maikls Meijens (Michael Meyen) skaidri norāda: pastāv protesta potenciāls.</b
Tas arī nav mazs, bet tas ir nevienmērīgi sadalīts.
Mēs aptuveni zinām, ka šis protesta potenciāls ir trešdaļa iedzīvotāju.
Mēs arī zinām, kur šis protesta potenciāls atrodas vai dzīvo.
Tā parasti ir vecāka gadagājuma klienti, vairāk lauku klienti. Drīzāk ne veiksmīgi uzņēmēji. Neviens, kurš joprojām
ir atkarīgs no tā, vai saņem kaut ko par velti no valsts.
Ja ir šaubas, jaunieši riskē ar visu.
Mēs to zinām no revolūcijas vēstures.
Izmaiņas vienmēr veicināja jaunieši, jo viņi bija gatavi daudz riskēt, lai dzīvotu ļoti ilgi.
Tas ir grūtāk vecākiem cilvēkiem.
Tas ir daudz grūtāk laukos.
Tas ir īpaši sarežģīti, ja apzinās, ka vara - tur, kur tiek lemts par to, kā interpretēt realitāti, - tagad
ir universitāšu pilsētās, lielajās pilsētās, nevis tur, kur ir lielāks protesta potenciāls.
Turklāt vēstures reinterpretācija varētu atturēt jauniešus.
Ja ieskatāmies pagātnē, redzam, ka viss, kas notika pirms 1933. gada, tagad tiek dēvēts par
nacionālsociālisma aizvēsturi Vācijas tumšajā pagātnē.
Tādējādi ir grūti atsaukties uz pozitīvām lietām, kas ir bijušas gadsimtos, gados pirms tam.
Vāciešiem, piemēram, nepārtraukti tiek stāstīts, ka tāda un tāda revolūcija ir bezjēdzīga.
Visas revolūcijas Vācijā ir cietušas neveiksmi.
Tas nemaz nav taisnība, ja uz lietām paskatās tuvāk.
Ja paskatās uz 1848. gada revolūcijas ilgtermiņa sekām, uz 1918. gada revolūciju, uz
jūrnieku sacelšanos, uz 89. gada revolūciju VDR.
Atraktivitātē, stāstījumā par šo revolūciju, svarīgākais tomēr tiek noklusēts.</b
Ja man nav teikts, ka revolūcijas, šķiet, cieta neveiksmi vispirms tāpēc, ka revolucionāri nebija gatavi ķerties pie pēdējās
iespējas - proti, vienkārši nogalināt savus pretiniekus -, bet gan izvēlējās sarunas, normālu cilvēcisku mijiedarbību.
Ja man to neteica, tad es nesaprotu, kāpēc 1848. gada revolucionāri bija vai nu miruši, vai
aizbēguši uz Ameriku, vai pazuduši nebūtībā.
Un vēl kaut kas cits.
Viņiem tiek stāstīts, ka viņi vienīgie ir daļa no trakas minoritātes.
Tas darbojas, vienkārši neizrādot protestu.
Tas neļauj citiem pievienoties. Un tas arī kavē publisko diskusiju par kritizētajām tēmām.
Politoloģei Ulrikei Geroti (Ulrike Guérot) ir skaidrs, ka protests var būt efektīvs tikai tad, ja tas ir redzams.</b
Tā tomēr bieži vien tā nav.
Jo īpaši ne tad, ja protesti nepatīk valdošajam režīmam.
Tātad bieži vien tas nav tāpēc, ka ir pārāk maz protesta.
Problēma galvenokārt slēpjas citur.
Citiem vārdiem sakot, es domāju, ka mums patiesībā ir daudz protestu.
Problēma ir tā, ka protesta akcija nekur nenovirzās.
Izskatās, ka protests netiek kaut kā formulēts, ka tiek mainīti tiesību akti, ka tiek iesniegtas demisijas, ka tiek
atjaunota uzticība. Citiem vārdiem sakot, ka kaut kā tiek veikti pasākumi, kur cilvēki tad arī
var redzēt: : "Protests ir nesis augļus.
Tas ir, mans jautājums nav par to, vai mēs pietiekami demonstrējam.
Man rodas jautājums: kur ir protests?
Tas ir mans pirmais jautājums. Un šķiet, ka tas nekur nevirzās.
Un otrs jautājums: kurš protests šodien ir labais protests?
Jo pamatā mūsu viedokļu ainava ir fundamentāli sašķelta. Un šajā ziņā mēs jau izšķiram labus un sliktus protestus.
Piemēram, ja mums ir tādi protesti kā pagājušajā gadā - visi ir pret labējiem -, tad tas ir
labs protests. To rāda visur, visos medijos.</b
Bet, kad, piemēram, kā nesen Hāgā, notika patiešām, patiešām lieli protesti pret Gazu, pret
genocīdu Gazas joslā, tad tas nav redzams.
Mums ir arī jautājums: Kurš protests tiks demonstrēts?
Pēdējos gados ir izveidojusies situācija, kad protestēšana kā sabiedriskās kārtības
traucēšana ir aizliegta arī ar likumu.
Tāpēc protesti kļūst arvien klusāki.
Situācija zinātnē, jomā, kurā tiek radītas zināšanas, ir līdzīga protesta situācijai.
Zināšanas, uz kuru pamata politika, medicīna un galu galā sabiedrība kopumā pieņem lēmumus.
Bet arī šeit ir atļauti tikai daži stāsti.
Dažādas pētniecības pieejas bieži vien tiek diskreditētas, izmantojot tādus rāmējumus kā labēji
ekstrēmistiskas vai apšaubāmas, tādējādi padarot tās neuzticamas jau no paša sākuma.
Bet ir arī kolēģi, kuri saka, ka nē, dažām lietām, piemēram, klimata pārmaiņām, mums
vairs nav nepieciešama pretrunu prasība, jā.
Un man tas šķita diezgan interesanti, jo šis kolēģis par klimata pārmaiņām pēc tam teica, ka viņš vispirms gribētu
analizēt faktus, lai parādītu, ka tas nemaz nav pretrunīgi.
Tātad tagad, naivs, kāds es esmu, es domāju: labi, viņš tur parādīs kādus klimata datus vai klimata sakarības.
Bet viņš to nemaz nedarīja.
Viņš veica pētījumu, kas liecina, ka Eiropā klimata pārmaiņas galvenokārt apšauba, tā sakot,
radikāli labējās jeb galēji labējās partijas.
Tāpēc, tā kā tie ir antikonstitucionāli, ar tiem nevajadzētu nodarboties.
Tātad, ja kaut kas tāds tiek uztverts nopietni kā zinātnisks apgalvojums, tad mums ir nopietna problēma.
Daudzi atturas. Daudzi izvēlas neko neteikt. Dažādu iemeslu dēļ:
Tas var būt piesardzība, bailes, nedrošība vai vienkārši iespēju trūkums.
Ulrike Gijro pauž ļoti līdzīgu viedokli.</b
Viņa arī saka, ka tā vairs nevar turpināties.
Protestam jākļūst skaļākam. Un tam ir jākļūst lielākam.
Jo tikai tad mums būtu iespēja, ka tas tiks pamanīts.
Citiem vārdiem sakot, mēs runājam par to, ka pilsoņi vēlas paust savu neapmierinātību un ka šī
neapmierinātība izpaužas politiskās pārmaiņās.
Un tas vairs nenotiek. Ne ar tiešsaistes protestu, ne ar analogo protestu palīdzību.
Tagad rodas jautājums, vai tas joprojām ir pareizais protesta veids.
Atbilde patiesībā ir nē.
Un jautājums būtu šāds: Kur tad jūs varētu sākt protestu?
Protams, varētu darboties arī citi radikāli protesta veidi.
Es teiktu, ka ģenerālstreiks.
Piemēram, ka mēs nevēlamies iesaistīties karā.
Citi protesta veidi, protams, varētu būt, tā sakot, individuāla izstāšanās no lietām, .
Vienīgais, ko varu teikt, ir tas, ka tie ir ļoti dārgi.
Jums ir jābūt ļoti apņēmīgam. Jums ir jāveic daudz pētījumu, lai pateiktu: es turp neiešu,
es par to nemaksāsim. Es tur vairs nebraukšu.
Nezinu, es nepērku no Amazon. Es tagad maksāju tikai skaidrā naudā.
Tātad, protams, jūs to visu varat darīt. Un tās ir ļoti specifiskas personīgās noliegšanas stratēģijas.
Bet tad īstais jautājums ir, cik ilgi jūs varat to saglabāt.
Šajā ziņā, manuprāt, tās ir protesta formas: Demonstrācijas, ģenerālstreiks,
individuāls protests nelielā mērogā.
Kā mēs varam panākt, lai pēc iespējas vairāk cilvēku pievienojas?
Vair daudzi uzskata, ka pareizais vēstījums ir tikai pareizi jāpaziņo un ka nevēlēšanās
piedalīties galvenokārt ir komunikācijas problēma.
Maikels Meijens apgalvo, ka tā ir nepatiesa norāde.
Tas bija par pavisam ko citu.
Man kā mediju pētniekam šo jautājumu gandrīz vienmēr uzdod vispirms.
Kā man jāveido savs vēstījums, lai cilvēki tam pievienotos?
Mana pirmā atbilde vienmēr ir: Aizmirstiet.
Viņus nevar uzrunāt ar vēstījumu palīdzību, viņiem pašiem ir jāiziet cauri savai pieredzei.
Jiem pašiem ir jāizjūt sāpes, jāsaprot, ka kaut kas ir jāmaina, lai viņi justos labāk.
Vien ar komunikācijas vēstījumiem jūs nepiespiedīsiet cilvēkus darīt lietas, kas, jūsuprāt, ir jādara.
Tas ir problēma.
Tā ir problēma arī tāpēc, ka mēs zinām, ka dzīves ciklam ir nepieciešams noteikts laiks, pirms var gūt šādu pieredzi.
Un kamēr nesaproti, ka esi atsities pret sienu, ka tālāk doties vairs nevari.
Izpētes gaitā es vienmēr esmu jautājis, kas noved pie tā, ka viens cilvēks nonāk protestētāju pusē, bet otrs,
šaubu gadījumā, finansē Antifu vai stāv kopā ar vecmāmiņām pret labējiem vai līdzīgām grupām.
Un tā vienmēr ir pieredze, kas ir pretrunā ar stāstījumu, kas tiek izplatīts ar valsts mediju vai citu
izglītības kanālu, universitāšu, skolu, pieaugušo izglītības centru un muzeju starpniecību.
Tai ir jābūt personīgai pieredzei.
Tas prasa laiku, it īpaši, ja esi jauns un vēl tikai mēģini iekļūt.
Ja vispār nenosodītu jauniešus.
Viņiem vispirms ir jāveido sava dzīve.
Tiem ir arī jāpielāgojas.
Viņiem ir jāmēģina ieņemt kādu pozīciju.
Un tad kādā brīdī viņi sapratīs, ka arī viņiem viss var neizdoties.
Jums ir jābūt pacietīgam un mazāk jāstrādā pie ziņojumu dizaina.
Šī obligātā vakcinācija būtu kaut kas, kas nonāktu organismā.
Un cilvēki bija gatavi, neatkarīgi no komunikācijas, katru pirmdienu - pat tad, kad laikapstākļi nebija labi.
Tāpēc cilvēkiem burtiski ir jāiet uz žokļa, saka Maikls Meijens.
Dārgāks nekā neliels šķipsniņš makā.
Tam patiešām ir jābūt kaut kam tādam, kas apdraud jūsu pašu eksistenci, jūsu dzīvi.
Tikai tad daudzi cilvēki ir gatavi pamest savu komforta zonu.
Vienīgā problēma ir tā, ka tad bieži vien jau var būt par vēlu.
Arī Deivids Engelss ir skeptisks, kad runa ir par plašu iedzīvotāju pretestību.
Iedzīvotāji ir pārāk miegaini.
Vair daudzi negribēja aktīvi piedalīties notikumu veidošanā, bet deva priekšroku ļaut tiem notikt.
Vēsture māca, ka galu galā daži atkal izlems daudzu likteni.
Ungalu galā cita elite gūs virsroku un veicinās pārmaiņas.
Profesora Engelsa skatījumā, mums ir jāatsakās no idejas par fundamentālām, plaša mēroga
demokrātiskām pārmaiņām, kas notiktu no iedzīvotājiem.
Vēsturnieks kā piemēru min arī koronavīrusu laikmetu.
Atšķirībā no Maikla Meiena, tomēr kā negatīvs piemērs.
Deivids Engelss saka, ka kopumā sistēma ir samērā labi tikusi galā ar savu autoritāro pieeju.
Ja arī bija pretestība, tā bija ierobežota attiecībā pret kopējo iedzīvotāju skaitu.
Tikai daži no viņiem būtu atklāti sacēlušies.
Teiciens saka: stratēģija pārspēj masu.
Tas nav obligāti saistīts ar to, lai sasniegtu arvien vairāk cilvēku vai motivētu arvien vairāk jaunu cilvēku.
Domā svarīgāk ir kas cits.
Tiem, kas jau šodien ir gatavi cīnīties par labāku nākotni, ir labāk jāapvienojas.
Viņiem ir jāizstrādā skaidrāka stratēģija un jākļūst spējīgākiem darboties kopā.
Tādā veidā Deivids Engelss vienā jautājumā nepārprotami nonāk pretrunā ar Ulrikes Gero (Ulrike Guérot) viedokli.
Ir viņa saka: protesta kustībām jākļūst lielākām un, galvenais, redzamākām.
Michael Meyen tomēr norāda, ka motivēt cilvēkus protestēt ir ārkārtīgi grūti, jo īpaši ar vēstījumu palīdzību.
Lemgalu galā noteicošais faktors ir jūsu paša pieredze.
Kur ir līdzības?
Ko mēs varam attīstīt?</b
Pirmais punkts ir skaidrs:</b
Pārmaiņas sākas ar mums pašiem, ar indivīdu.
Tomēr daudzi cilvēki nekad nav iemācījušies uzņemties atbildību.
Viņi ir iemācījušies piepildīt cerības, izvairīties no konfliktiem un pielāgoties.
Un tomēr - mūsu valstīs ir liels potenciāls, jo tās pastāv.
cilvēki ar augstākām vērtībām.
cilvēki, kas dzīvo patstāvīgu dzīvi, uzņemas atbildību un būvē tiltus.
Un šeit es esmu kopā ar Deividu Engelsu.
Mums nav vajadzīgas masas.
Tur netrūkst cilvēku.
Tur trūkst saiknes.
Pārmaiņas nesākas ar masām.
Tas sākas ar indivīdu.
Tātad jautājums ir šāds: ko konkrēti var darīt cilvēks?
Še un tagad.
Tas ir tieši tas, par ko ir šī perspektīva.
[IZGLĪDE: KO DARĪT?
Daudzi cilvēki vēlas kaut ko darīt.
Vēle ir.
Ja bieži pietrūkst virziena.
Tātad pirmais solis ir nevis jautāt, kā mēs varam panākt, lai iesaistītos vairāk cilvēku, bet gan to, ko viņi patiesībā
var darīt: Ko tie, kas jau ir gatavi darīt, var darīt patiesībā?
To pašu jautājumu es uzdevu daudzajiem šīs dokumentālās filmas intervētajiem.</b
Noskaidrojās pieci konkrēti pasākumi, kurus ikviens var īstenot nekavējoties.
1. pasākums:
Būvēt kopienas un tīklu
Papildus pacietībai mans otrais padoms ir tīklošanās.
Šis ir svarīgs punkts.
Mīļi ir atraduši viens otru. Protesta grupas ir atradušas viena otru.
Visā vāciski runājošajā pasaulē ir grupas, kas regulāri tiekas, strādā pie satura, ir apvienojušās.
Vai pat tad, ja tas ir tikai tāpēc, ka viņi rūpējas par uzturu, jo viņi domā par to, kā
sakārtot savu dārzu, lai varētu sevi nodrošināt.
ir svarīgi saglabāt šīs struktūras dzīvas, lai būtu gatavas, kad radīsies iespēja īstenot to, kas ir galvenais daudzu cilvēku
dzīvē, proti, tiesības ietekmēt apstākļus, kādos viņi dzīvo.
Mums ir jāveido no apakšas uz augšu.
Tas ir būtiski, ka mēs nedrīkstam likt visas kārtis uz politiku, bet: Vispirms mums no apakšas ir
jāatjauno šī elastīgā pilsoniskā sabiedrība, kas var arī pati sevi aizsargāt pret to.
2. pasākums: izsakiet savu viedokli Otrs konkrēts pasākums, ko ikviens var īstenot
nekavējoties, ir: izsakiet savu viedokli.
Izplatiet informāciju un atbalstiet neatkarīgus medijus, jo informācija ir viss.
Informācija ir atslēga.
Jums tikai paskatās, ko dara otra puse, lai kontrolētu informāciju.
Kas šodien var definēt, kas šodien var noteikt to, ko mēs visi uztveram kā realitāti, tam ir vara, tas var valdīt.
Tāpēc mums ir jāpalīdz saviem līdzcilvēkiem izkļūt no burbuļiem, kurus ir radījusi apziņas
industrija, kas tiek atbalstīta dažādos veidos, ja paskatās uz visu šo NVO kompleksu.
Tātad cilvēki, kuriem tiek maksāts no nodokļu maksātāju naudas, lai pastiprinātu vēstījumus, lai nodotu
cilvēkiem vēstījumus, ko viņi atrod valsts medijos.
Ja paskatās, tas ir pareizais ceļš.
Tātad, ja tu tam necīnīsies, tad tev nebūs nekādu izredžu dzīvot brīvībā.
Man šķita ļoti aizraujoši, ka "izteikt savu viedokli" ir svarīga protesta forma. Un tā patiešām ir taisnība.
Ja ņem vērā komunikācijas teoriju, īpaši Elizabetes Nolles-Neumannas (Elisabeth Nolle-Neumann)
teoriju par klusuma spirāli, tad tas ir veids, kā izjaukt standartizācijas procesus.
Šī teorija par klusuma spirāli apgalvo, ka cilvēkiem ir bailes no izolācijas, ka tās ir mūsu
lielākās bailes tikt izslēgtiem no sabiedrības.
Ja vadošie plašsaziņas līdzekļi ilgstoši un konsekventi ziņo, bet es tam nepiekrītu, tad, saskaņā ar šo teoriju,
kādā brīdī es pārtraucu publiski izteikties, jo man ir jāuztraucas par to, ka mani izslēgs no šīs asociācijas.
Bet uz ielas es redzu cilvēkus, kas stāv pie stendiem un kuriem ir cits viedoklis.
Klausos - pēkšņi dzirdēju kaut ko citu no blakus galda krogā.
Vilciena kupejā cilvēki runāja pavisam citādi.
Pludmalē kāds sēdēja ar Kontrafunk dvieli.
Tātad acīmredzot tomēr ir pretējas nostājas.
Tas iedrošina cilvēkus, kuri citādi neuzdrošinātos izteikt savu viedokli.
Tāpēc man šķiet ļoti aizraujoši, ka cilvēki, kas piedalījās šajā aptaujā, to acīmredzot ir atzinuši.
3. pasākums: definēt savus un kopīgos mērķus Diemžēl trešais konkrētais pasākums bieži tiek ignorēts.
Tā pašā laikā tas ir ļoti svarīgi.
Vai arī tad, ja tas nav viegli.
Tas ir saistīts ar savu un kopīgo mērķu definēšanu.
Ja mēs nezinām, kurp vēlamies doties, par ko cīnāmies, un ne vienmēr cīnāmies pret to, tad viss beidzas ar haosu.
Bez skaidru mērķu nav stratēģijas, nav resursu apvienošanas un pārliecinošas atbildes citiem,
kuri jautā: "Kāpēc man vajadzētu pievienoties?"
Ja jūs nevarat pateikt, par ko iestājaties, jūs nevarat nevienu aizraut līdzi.
Tātad ir slieksnis no domāšanas un sajūtām līdz rīcībai.
Pateiciens bieži saka, ka ceļojums ir balva, un tas ir gandrīz taisnība.
Tātad mums ir nepieciešams mērķis, lai vispār iegūtu priekšstatu par ceļu.
Kad man ir mērķis, es zinu, ah, tas ir ceļš.
Un tad mums vajag ceļu, lai būtu drosme doties ceļā.
Mums ir nepieciešams priekšstats par ceļu.
Tātad es no mērķa nonāku uz ceļu un no ceļa nonāku pie aiziešanas.
Un nav iespējams.
Līda neredz nekādu iespēju.
Tātad viņi saka, ka jūs meklējat izeju, vai ne?
Tur mēs esam. Tāpēc mēs meklējam ceļu.
Ja ceļš nav skaidrs, man nav jādodas ceļā.
Man nav jāceļas.
Ir jautājums, vai mērķis ir skaidrs.
Arī mērķiem jābūt skaidriem.
Tas arī ir svarīgs punkts.
Tam jābūt viegli sasniedzamam - nevis viegli sasniedzamam, bet gan konkrētam sasniedzamam mērķim.
Ne pret badu vai nabadzību kopumā, bet ļoti konkrēti.
4. pasākums: pašrefleksija Ceturtais konkrētais pasākums, ko katrs indivīds var īstenot nekavējoties, ir ļoti nepopulārs.
Atcerēties par sevi.
Kas daudziem cilvēkiem nepatīk dzirdēt.
Ja zinu, ka uzreiz būs pretreakcija.
Ko tas viss ir saistīts ar mani?
Ja es sāku ar to, ka paskatos uz sevi, kāda ir mana loma konfliktā vai nelaimē, ko es piedzīvoju, tad man patiesībā
ir vislabākā, bet varbūt vienīgā iespēja kaut ko mainīt.
Tātad, apzinoties savu daļu, sevi, man ir iespēja darīt kaut ko citu ar sevi, mainīties, attīstīt sevi.
Tā man būtībā nav varas pār jebkuru cilvēku.
5. pasākums: Veikt pasākumus Pārejam pie piektā un pēdējā pasākuma, ko ikviens var īstenot nekavējoties.
Un tā ir aktierspēle, jā, aktierspēle.
Neskatoties uz to, ko - bet sāciet ar to.
Jo jūs pats to darāt, gūstot pašvērtību.
Darbošanās dod mums spēku un cerību, jo mēs redzam, kā lietas virzās uz priekšu.
Mēs apzināmies, ka mēs kā indivīdi varam kaut ko mainīt. Pat tad, ja tā bieži vien ir tikai neliela.
Bet katrs ieguldījums ir svarīgs. Pat ja tas ir tikai paraugs.
Mūsu brīvība ir daudz vairāk nekā vien reizi četros vai piecos gados piestiprināt krustiņu pie vēlēšanu urnas.
Mūsu brīvība slēpjas faktā, ka mums ir jādzīvo saskaņā ar saviem ideāliem katru brīdi, ar visām no tā izrietošajām sekām.
Un tas galu galā nozīmē, ka
Kļūt par paraugu.
Kļūt par paraugu sev pašam.
Kļūt par paraugu savas ģimenes priekšā.
Būt paraugs apkārtējiem.
Praktizēt katru darbību tā, lai no rīta, paskatoties spogulī, varētu teikt - jā, es dzīvoju saskaņā ar saviem ideāliem.
Tiešām, šī pasaule, kurā es dzīvoju, iespējams, nav optimāla.
Tas var būt pat antiutopisks.
Varbūt es ar to daudz riskēju.
Bet es šo brīvību izdzīvoju savā individuālajā dzīvē.
Es domāju, ka tikai tad, kad ievērojams skaits cilvēku patiešām vēlēsies paši kļūt par paraugu, dzīvot tā,
kā viņi vēlas, lai visa sabiedrība kādu dienu kļūtu, tikai tad lietas varēs virzīties uz priekšu.
Un tas, protams, ir svarīgs solis.
Mums jābūt tādiem, kādi esam, un jārīkojas tā, kā mēs esam.
Ne tāpēc, ka ceram, ka tas ietekmēs vēsturi vai politiku kopumā, bet tāpēc, ka tam ticam.
Un tāpēc es domāju, ka attieksme Etiam si omnes ego non, pat ja visi citi kaut ko dara, es to nedarīšu,
ir tā rīcība vai attieksme, kas mums ir vajadzīga.
Veikties tā, kā mēs vēlamies, no pārliecības.
Ir pat tad, ja mēs zinām, ka viss ir lemts neveiksmei, pat tad, ja mēs zinām, ka esam vienīgie, kas tik un tā to darīs.
No pārliecības, jo tas ir mūsu ceļš, jo mēs ticam, ka tas, kas ir svarīgi, nav kaut kas
tāds, kas tiks ierakstīts vēstures grāmatās.
Un, ja mums patiešām ir pilsoņi un, galvenais, politiķi, kas paši ir paraugs, kas paši personīgi ir
tādi, par kādiem viņi vēlas, lai sabiedrība kļūtu, tad pārmaiņas ir reāli iespējamas.
Un arī tagad tai nav vajadzīgi daudzi miljoni.
Bet bieži vien pietiek ar personību, kas patiešām var būt patiess paraugs, lai daudzi cilvēki varētu sev teikt: "Es
vēlos kādreiz būt tāds pats, ka pārmaiņas ir iespējamas.".
Atcerieties tikai viduslaikus.
Ko nav sasnieguši tādi cilvēki kā Bernārs no Klērvo vai svētais Benedikts?
Sākot dibināt klosteri pašu spēkiem, viņi faktiski izraisīja visu Rietumu garīgo atdzimšanu un tādējādi bija paraugs
paaudzēm un gadsimtiem cilvēku, kuri vēlējās darīt to pašu.
Visiem nav vajadzīgi miljoniem cilvēku, lai visi kļūtu tādi. Bieži vien ir nepieciešams tikai viens
cilvēks vai neliela grupa, lai mainītos neticami daudz.
Bet, kā jau teicu, pat tas šodien šķiet ļoti sarežģīti,.
Bet mums tur ir jānokļūst.
Tas ir individuāls jautājums.
Jā, indivīds var sasniegt neticami daudz.
Tikai ar to, ka viņš ir, ka viņš darbojas, ir redzams, ir attiecībās ar citiem.
Mēs paši nevaram pat iedomāties, cik daudz katrs no mums patiesībā sasniedz.
Mēs nezinām, cik daudziem cilvēkiem savā dzīvē esam kļuvuši par paraugu. Cik maz vārdu bieži
vien ir noveduši pie lieliem pavērsieniem.
Jā, mums ir vajadzīgi citi cilvēki mūsu dzīvē. Bet nē, mums ne vienmēr viņi ir vajadzīgi, lai mainītu pasauli.
Mēs varam sākt tagad. Tikai mums vieniem.
Tad tas ir Dāvids pret Goliātu.
Mēs zinām, ka galu galā uzvarēs Dāvids.
Jā, uzvar Dāvids.
Un ja uzmanīgi aplūkojam stāstu par Dāvidu un Goliātu, varam saskatīt paralēles ar mūsdienām.
Dāvids nemēģināja cīnīties kā Goliāts.
Viņš nevilka bruņas. Viņš neņēma līdzi zobenu.
Viņš netika iesaistīts roku cīņā.
Dāvids saprata, ka šajā laukā viņš zaudēs.
Tātad viņš darīja ko citu.
Viņš izmantoja to, ko varēja, ko bija pieradis. Savu ragavu, savu veiklību.
Un viņš ievēroja distanci.
Tad viņš izmantoja mirkli, vienu vienīgu.
Jo mērķis bija vienīgā vieta, kur Goliāts bija neaizsargāts.
Un tieši tas ir tas, kas noteica atšķirību.
Dāvids nevilcinājās.
Viņš negaidīja labākus apstākļus.
Viņš rīkojās, kad radās izdevība.
Un, iespējams, tieši tas mums šodien ir izšķirošais punkts.</b
Pārmaiņas nenozīmē spēlēšanu pēc spēcīgo noteikumiem.
Tas nozīmē apzināties savas iespējas, savas stiprās puses un drosmi tās izmantot īstajā brīdī.
Mēs nevaram piespiest pašu iespēju.
Bet mēs varam būt gatavi, skaidri, nomodā. Lai mēs nevilcināmies, kad viņa nāk.</b