[BLE VI OPPDRAKT TIL Å VÆRE SLAVER?
Herredømme over barnehagen er det største politiske anliggende for å kunne herske over mennesker som deretter vokser opp.
[KAN VI TVINGE FOLK TIL Å VÅKNNE OPP?
Hvordan må jeg forme budskapet mitt slik at folk blir med?
Mitt første svar er alltid: Glem det.
Du kan ikke få folk gjennom meldingene.
De må gå gjennom sine egne erfaringer.
De må selv oppleve smerte.
Divisjon er et prinsipp for å hindre protestbevegelser i å oppnå nettopp det, nemlig å samle seg om én
person og gjøre protesten i stand til å vinne flertall og i stand til å regjere.
Jo mer folk fokuserer på de essensielle konfliktene, jo mindre energi sløses bort og jo
mindre lidelse forårsakes i disse småkrigene.
Dette kan faktisk skje relativt raskt og til og med sømløst ved at noen få mennesker går sammen her og der.
Forandring begynner med et enkelt spørsmål.
<Hva kan vi gjøre?
Det var nettopp dette spørsmålet som sto i sentrum for Frihetsbarometeret 2025, som jeg gjennomførte sammen med A-WEF.
En nettbasert undersøkelse der mer enn 22 000 personer deltok.
22 000 personer som har gitt et klart svar.
De har fått nok.
Nok av politisk paternalisme, nok av mediemanipulasjon, nok av et undergravd demokrati.
Viljen til å stå opp mot dette er stor, men blokadene er like store.
Vi vil virkelig vite det.
Hva er det som lammer fredelige protester, og hva må til for at frustrasjon endelig skal bli til bevegelse?
Så jeg fortsatte å lete, og jeg fant svar.
Kjære seere, nå skal dere få høre konsentrert ekspertise.
Essensen av mer enn 10 timer med intervjuer med syv anerkjente akademikere.
Fra historikere til psykoanalytikere og kommunikasjonsforskere.
Eksperter på høyt nivå som belyser våre viktigste spørsmål fra ulike innfallsvinkler:</b
Sju modige mennesker som stiller ubehagelige spørsmål og gir like ubehagelige svar.
De som stiller spørsmål og som selv står opp for forandring.
De hever stemmen.
Og sammen har vi hatt grundige diskusjoner for å finne ut hvordan vi kan forene våre krefter for en bedre fremtid.
Hvordan vi kan være sterke sammen mot splittelse, korrupsjon, løgn og propaganda, mot tyranni og krig.
Og for fred, frihet, medmenneskelighet og ærlighet.</b
Selv om vi ikke er enige om alt, finnes det felles mål som forener oss.</b
Og det er akkurat slik det vil være for dere, kjære seere.</b
Fordi du også har slått på for å finne ut hvordan misnøye kan bli til forandring.
Hvilke hindringer som finnes, hvilke muligheter og hva du selv kan bidra med.
Og jeg kan fortelle deg: Hvis du stiller deg selv disse spørsmålene, har du allerede tatt et stort
første skritt. For forandring starter med deg selv.</b
Individet er langt mektigere enn de ofte tror om seg selv.
Å herske over barnehagen er det største politiske anliggende for å kunne herske over mennesker som deretter vokser opp.
De fleste mennesker er fremmedgjort fra seg selv.
Gjennom oppdragelse, gjennom feil i relasjoner, at de ikke kan bli slik de er skapt,
slik de ønsker å utvikle seg, men slik de må bli.
Til slutt klarer imidlertid de fleste barn å tilpasse seg forventningene.
Tilpasning som overlevelsesstrategi, slik Dr. Hans-Joachim Maaz beskriver det.
Noe som mange lærer veldig tidlig.
De som oppfyller forventningene, får anerkjennelse.
Den som tilpasser seg, skiller seg ikke ut.
Og ofte blir du til og med belønnet for det.
Dette mønsteret kan fungere i lang tid.
Noen mennesker kommer godt gjennom livet med det.
Det blir problematisk når noe endres.
Når verden blir mer usikker, når gamle regler ikke lenger gjelder.
Når sosiale omveltninger rokker ved ditt eget verdensbilde</b
Når den gamle tilpasningsatferden ikke lenger føles riktig.
Da kan det oppstå en krise.
Noe bør faktisk skje på dette tidspunktet.
Du må se innover og ærlig konfrontere din egen historie.
Men det er nettopp det mange unngår fordi det gjør vondt.
Fordi det setter spørsmålstegn ved alt du har bygget livet ditt på.</b
I stedet for å forandre seg, forblir mange konforme - også som voksne.
Selv når de for lengst har innsett at de er misfornøyde.
Dr. Maaz forteller fra sitt terapeutiske arbeid at noen mennesker til og med blir syke fordi
de har bøyd og løyet for seg selv i årevis.
Og nå kommer noe som mange kanskje er kjent med.
Når folk begynner å slippe dette mønsteret, føler de seg ofte bedre på innsiden.
Men det blir vanskeligere på utsiden.
Forhold er i endring.
Det oppstår spenninger.
Dette er ofte prisen man må betale når man begynner å se klart.
Noe som mange av de kritiske menneskene som våknet i dag, måtte oppleve på nært hold.
Og denne konflikten rammer ikke bare voksne, men også barn.</b
For hva skjer når foreldre prøver å være ærlige med barna sine, når de oppmuntrer dem
til å være seg selv og stille kritiske spørsmål?
Da havner disse barna ofte i konflikt, sier Hans-Joachim Maaz.
En konflikt mellom det de opplever hjemme og det skolen og samfunnet forventer av dem.
I bunn og grunn har vi som foreldre bare muligheten til å oppdra barna våre på en slik måte at de passer inn i
et dysfunksjonelt, normopatisk samfunn, eller vi kan behandle dem mer humant, mer ærlig og mer åpent.
Da har barna et stort problem med å lykkes i et normopatisk samfunn.
Det er et vanskelig funn.
Foreldre står overfor et dilemma.
Hvis de tilpasser barna sine, har de en bedre sjanse til å henge med i systemet.
Hvis de oppdrar barna sine åpent, ærlig og kritisk, blir det ofte vanskeligere for dem.
Hardt i skolen, hardt i samfunnet.
En tragisk selvmotsigelse som må diskuteres.
I særdeleshet hvordan foreldre egentlig bør forholde seg til denne dikotomien for å oppnå et fritt samfunn.
Om løsningen virkelig er
Jeg for min del tør tvile på at det ligger i å oppdra barn til å være uærlige og til å handle.
Vi ser altså at roten til ondskap, konformitet, underdanighet og manglende evne til å stå opp for
sine rettigheter ofte ligger i barndommen og ungdommen.
Har du aldri lært å stå opp for deg selv, vil du også ha vanskelig for å gjøre det som voksen.
Å løse alt dette er avgjørende hvis vi ønsker et opplyst, ansvarlig og selvstendig samfunn.
Men det er ikke noe som kan gjøres over natten.
Det som imidlertid kan endres umiddelbart, er vår egen oppførsel overfor våre medmennesker.
<Akkurat nå.
Og det bringer oss til et annet stort tema.
Alle de som har klart å bryte ut av konformiteten og gå gjennom livet på egen hånd,
selvstendig og modig, har en stor gave i seg.
Klarhet, mot, personlig ansvar, evnen til å stille spørsmål og stå opp for seg selv.
Med denne gaven kan de også hjelpe andre, de som ennå ikke kan komme seg ut av sitt
eget skinn, men som kanskje ønsker det.
Men dette krever fellesskap, utveksling, støtte og nettverk.
For, som det heter, vi er bare sterke sammen. Og ja, det er akkurat slik det er. Alene står du ofte stille.
Frihetsbarometeret 2025 viser at mange føler seg alene.
De vil gjerne engasjere seg mer, men de mangler fellesskap og samhold.
Og undersøkelsen viser også tydelig at mange kjenner seg igjen i følgende.
<Splittelsen, som bevisst underbygges av mediene og politikerne, hindrer en felles innsats for felles mål.
Statsviteren og demokratiforskeren professor Ulrike Guérot er også klar på dette.
Divisjon er et prinsipp for å hindre protestbevegelser i å oppnå nettopp det, nemlig å samle seg om én
person og gjøre protesten i stand til å vinne flertall og i stand til å regjere.
Divisjon er ingen tilfeldighet.
Det er et gammelt herskerprinsipp: splitt og hersk.
Noe som har vært brukt i flere årtusener.
I dag er det venstre mot høyre, vaksinerte mot uvaksinerte, kvinne mot mann.
Splittelsen, motstanden, er overalt.
Ledende politikere og deres medier sår splid, hetser mot hverandre, jobber med
kontaktskyld, deler de gode inn i de onde.
Mest sannsynlig nettopp for at folket ikke skal kunne forene seg, være sterke sammen for
høyere mål som faktisk ville forene de mange.
Fred, frihet, en rettferdig verden, et godt liv for alle.
For å kunne jobbe med dette sammen, ville det vært nødvendig med en dialog, men dette blir forhindret.
I stedet blir vi fanget i smålig skyttergravskrig, sier kommunikasjonsekspert og psykolog Dr. Roman Braun.
Ifølge ham burde all vår energi sløses bort der, i disse skyttergravskrigene.
Vi skal bli distrahert mens de virkelige intrigene som virkelig skader oss, foregår i bakgrunnen.
Når folk innser at motstanderen ikke er den andre borgeren, men mekanismene bak, da skjer det noe.
Da vil det bli rom for reell handling igjen.
Divisjonen svekkes.
Dette er ikke bare tydelig i dag, men også i historien.
Historikeren og filosofen professor David Engels påpeker at motstand alltid trenger fellesskap.
Uten et felles "vi" forblir protesten ineffektiv.
Han snakker om tidligere tiders borgerlige revolusjoner, som neppe vil eksistere i denne formen i dag fordi ...
Slike elementer av motstand, av revolusjon, krever naturligvis også et tilsvarende solidarisk borgerfellesskap
eller masse av mennesker, eller hva man nå skal kalle det.
Det andre problemet er imidlertid at de fleste av disse menneskene i Europa ikke lenger kjenner seg igjen, fordi
de er så fragmenterte av identitetspolitikk og migrasjon at det ikke lenger finnes noen naturlig solidaritet.
Når mennesker ikke lenger føler seg knyttet sammen, blir det vanskelig å stå opp for noe sammen.
Hvis alle bare kjemper for seg selv, er det ingen kraft til forandring.
Og det er akkurat det vi ofte opplever i dag.
Verdier er det som holder samfunn sammen, det som gjør dem sterke og forener dem.
Verdier er også det som holder mennesker oppe, det som gir dem retning og gjør dem villige til å ta risiko.
Professor Engels sier det klart og tydelig: Uten høyere verdier som går ut over ens eget liv og
personlige lykke, er det neppe noen som vil stå opp for mål som fred, frihet eller rettferdighet.
I hvert fall så lenge han ikke selv blir direkte berørt.
Han ser i dag dette som et sentralt problem når det gjelder å protestere mot dagens urettferdighet.
Mange mennesker lever fortsatt for komfortabelt til å forlate komfortsonen, spesielt når
deres eget velvære anses som det største gode.
Det er nettopp da viljen til å risikere det for overordnede mål mangler.
For den kristne professoren Engels ligger årsaken til denne mangelen først og fremst i mangel på tro.
Problemet er at i et samfunn der det ikke lenger finnes noen virkelig absolutt sannhet, og der ens eget liv faktisk blir sett
på en veldig materialistisk måte, der folk ikke lenger tror på en sannhet, ikke lenger tror på Gud, ikke lenger tror på et liv etter
døden, ikke lenger tror på absolutter, men faktisk bare ser sitt eget lille lokale liv som det viktigste og mest absolutte.
I en slik situasjon har vi selvfølgelig liten grunn til å gå ut i gatene, til å ofre noe, til å ofre komfort,
kanskje til å ofre våre egne liv for et høyere formål.
Et urettferdig regime kan selvfølgelig gå ganske langt før folk tar til gatene.
Samtidig har massemigrasjon, identitetspolitikk og familieoppløsning brutt opp solidariteten mellom mennesker.
Selv familien er nå fragmentert.
Dette betyr at det faktisk er veldig lite igjen, i hvert fall fra europeernes side,
som det på noen måte er verdt å kjempe for.
Så lenge livet ditt er noenlunde komfortabelt, blir du ofte værende.
Komfort gjør deg rolig. Og det er en del av problemet.
Professor Engels setter troen på Gud i sentrum når han snakker om høyere verdier.
Mennesket kan selvsagt også ha andre, overordnede verdier som motiverer og gir styrke.
Det er avgjørende at vi bare forlater komfortsonen vår hvis vi ønsker å oppnå mer her i
verden enn bare å maksimere vår egen lykke.
Samfunnsforskeren Günter Roth peker på en lignende kjerne.
Han sier det nøkternt: De som bare vurderer om det lønner seg å protestere, blir sjelden aktive.
Men mange ville gjort akkurat det.
De avgjør om de skal iverksette tiltak basert på en ren kost-nytte-analyse.
Og det lønner seg ofte å holde seg i ro.
Og det er også sant, som vi vet fra eksperimenter om hjelpeatferd: Jo flere som ser på, jo flere
som ser et problem eller en ulykke, desto mindre sannsynlig er det at noen vil hjelpe.</b
Jo større er sannsynligheten for at alle venter på de andre.
Uheldigvis er vi overmettede, og vi lever også i et ekstremt velstående samfunn.
Mange kommer til enighet.
Andre trekker seg tilbake.
Andre emigrerer.
Protesten utsettes eller avbrytes helt.
Statsviter og professor Ulrike Guérot ser også dette som et stort problem.
Hun snakker om retrett og flukt som hovedproblemet når det kommer til spørsmålet: Hvem er det egentlig som står opp?
Jeg tror det største problemet, i stedet for protest og protestenes ineffektivitet,
nesten er denne tendensen til privatisering.
Jeg er utslitt, jeg orker ikke mer, det nytter ikke. Vi kommer ingen vei.
Ja, mange mennesker er motløse. Mange emigrerer av frykt for det som skal komme.</b
Andre tar protestene sine til utlandet fordi de frykter personlige konsekvenser på hjemmebane.
Frykten for individuelle ulemper hindrer generelt mange mennesker i å ytre seg
offentlig eller engasjere seg på noen måte.
Et problem som også kommunikasjonsforskeren Michael Meyen tar opp.</b
Mayen sier det klart og tydelig.
Det blir satt en merkelapp på. En merkelapp klistres på dem som protesterer eller bare stiller kritiske spørsmål.
De blir baktalt og de blir nedvurdert. Slik at vi ikke finner ut følgende sannhet:
Ja, akkurat, det er mange av oss.
Mye mer enn vi tror.
Fordi de som står opp mot urettferdighet, som advarer og påpeker løgner, bevisst holdes nede.
Dette gjør at antallet synes mindre, innflytelsen svakere og verdien lavere enn den faktisk er.
Denne oppfatningen stemmer imidlertid mindre overens med virkeligheten enn med resultatet av vellykket propaganda.
Spesielt unge mennesker blir avskrekket av dette.
De som fortsatt har mye å tape og derfor vegrer seg for å ta parti med svermerne eller høyreekstremistene
eller hvilke andre merkelapper som måtte finnes.
Kommunikasjonsforsker Michael Meyen gjør det klart: Det er potensial for protest.</b
Det er heller ikke lite, men det er ujevnt fordelt.
Vi vet at dette protestpotensialet utgjør omtrent en tredjedel av befolkningen.
Vi vet også hvor dette protestpotensialet er basert eller bor.
Det er gjerne et eldre klientell, et mer landlig klientell. Gjerne ikke vellykkede gründere. Ingen som
fortsatt er avhengige av å motta noe gratis fra staten.
Når de unge er i tvil, risikerer de alt.
Vi vet dette fra revolusjonens historie.
Det var alltid unge mennesker som skapte forandring, fordi de var villige til å risikere mye for et veldig langt liv.
Dette er vanskeligere med eldre mennesker.
Det er mye vanskeligere på landsbygda.
Særlig vanskelig blir det når man innser at makten - der det bestemmes hvordan virkeligheten skal tolkes - nå
befinner seg i universitetsbyene, i storbyene, og ikke der hvor det er størst potensial for protest.
Og på toppen av det hele vil omfortolkningen av historien virke avskrekkende på unge mennesker.
Hvis vi ser tilbake, ser vi at alt som skjedde før 1933, nå blir stemplet som
nasjonalsosialismens forhistorie i Tysklands mørke fortid.
Dette gjør det vanskelig å referere til positive ting fra århundrene, årene før.
Tyskerne, for eksempel, får stadig høre at den og den revolusjonen er nytteløs.
Alle revolusjoner i Tyskland har mislyktes.
Ikke sant i det hele tatt hvis du ser nærmere på ting.
Hvis du ser på de langsiktige virkningene av revolusjonen i 1848, hvis du ser på revolusjonen i 1918,
matrosopprøret; hvis du ser på revolusjonen i DDR i 1989.
I fortellingen, i fortellingene om denne revolusjonen, blir imidlertid de viktige tingene undertrykt.</b
Om jeg ikke har hørt feil, ser det ut til at revolusjonene i første omgang mislyktes fordi de revolusjonære ikke var villige
til å ty til siste utvei - nemlig å drepe sine motstandere - men i stedet foretrakk
forhandlinger, normal menneskelig samhandling.
Hvis jeg ikke får vite det, så forstår jeg ikke hvorfor de revolusjonære i 1848 enten var døde,
flyktet til Amerika eller forsvant i ubetydelighet.
Og så er det noe annet.
Folk blir fortalt at de alene er en del av en gal minoritet.
Dette fungerer ved ganske enkelt ikke å vise protest.
Dette hindrer andre i å delta. Og det forhindrer også at det i det hele tatt oppstår en
offentlig diskurs om de kritiserte temaene.
For statsviteren Ulrike Guérot er det derfor klart at protest bare kan være effektiv hvis den er synlig.</b
Det er imidlertid ofte ikke tilfelle.
Spesielt ikke når protesten misliker det regjerende regimet.
Det er derfor ofte ikke fordi det er for lite protest.
Problemet ligger først og fremst et annet sted.
Med andre ord, jeg tror vi faktisk har mye protest.
Problemet er at protesten ikke fører noen vei.
Protesten ser ikke ut til å bli artikulert på en eller annen måte, at lovgivningen blir endret, at avskjedssøknader blir
gjort, at tilliten blir gjenopprettet. Med andre ord, at det på en eller annen måte blir iverksatt tiltak der
folk da også kan se: Protesten har båret frukter.
Det vil si at spørsmålet mitt ikke er om vi demonstrerer nok.
Mitt spørsmål er: Hvor er protesten?
<Det er mitt første spørsmål. Og det ser ikke ut til å føre noen vei.
Og det andre spørsmålet er: Hvilken protest er den gode protesten i dag?
For vi har i utgangspunktet et meningslandskap som er grunnleggende splittet. Og i så måte skiller
vi allerede mellom gode og dårlige protester.
Når vi for eksempel har protester som i fjor - alle mot høyresiden - så er det en god
protest. Det vises overalt, i alle medier.</b
Men når det, som for eksempel nylig i Haag, var veldig, veldig store protester mot Gaza, mot
folkemordet på Gazastripen, så vises ikke det.
Vi har også spørsmålet: Hvilken protest vil bli vist?
De siste årene har vi hatt en situasjon hvor det å protestere som en forstyrrelse av den
offentlige orden også er forbudt ved lov, så å si.
Og det er derfor protesten blir stadig mer stille.
Situasjonen i vitenskapen, det feltet der kunnskap skapes, ligner på protesten.
Kunnskap som politikken, medisinen og til syvende og sist samfunnet som helhet tar beslutninger på grunnlag av.
Men også her er det bare visse fortellinger som er tillatt.
Andre forskningstilnærminger blir ofte diskreditert gjennom innramminger som høyreekstremistiske eller
tvilsomme, noe som gjør dem upålitelige fra starten av.
Men det er også kolleger her som sier at nei, vi trenger ikke lenger kravet om
kontrovers for noen ting, f.eks. klimaendringer, ja.
Og det synes jeg var ganske interessant, for da sa denne klimakollegaen at han gjerne ville analysere fakta først for
å vise at dette ikke er kontroversielt i det hele tatt.
Så naiv som jeg er, tenkte jeg: Ok, han kommer til å presentere noen klimadata eller klimakorrelasjoner der.
Men det gjorde han ikke i det hele tatt.
Han tok utgangspunkt i en studie som viser at det i Europa hovedsakelig er høyreradikale eller høyreekstreme
partier som setter spørsmålstegn ved klimaendringene.
Og derfor, fordi de er grunnlovsstridige, bør de ikke behandles.
Så hvis noe slikt i det hele tatt blir tatt på alvor som et vitenskapelig utsagn, har vi et reelt problem.
Mange holder tilbake. Mange foretrekker å ikke si noe. Av en rekke ulike grunner:
Dette kan skyldes forsiktighet, frykt, usikkerhet eller rett og slett mangel på alternativer.
Ulrike Guérot er av en lignende oppfatning.</b
Hun sier også at det ikke kan fortsette slik.
<Protesten må bli mer høylytt. Og den må bli større.
For bare da ville vi ha en sjanse til å bli sett.
Det vi snakker om, er med andre ord at innbyggerne ønsker å uttrykke sin misnøye, og at
denne misnøyen omsettes i politisk endring.
Og det skjer rett og slett ikke lenger. Verken via nettprotest eller via analog protest.
Nå er spørsmålet om dette fortsatt er den rette formen for protest.
Svaret er faktisk nei..
Og spørsmålet ville være: Hvor kan man starte protesten da?
Selvfølgelig kan andre radikale former for protest fungere.
Jeg kommer til å si generalstreik.
For eksempel at vi ikke ønsker å gå til krig.
Andre former for protest kan selvsagt være å trekke seg tilbake fra ting på individnivå, så å si.
Det eneste jeg kan si er at de er veldig dyre.
Du må være veldig engasjert. Du må gjøre mye research for å si: Jeg vil ikke dra dit, jeg vil
ikke betale for det. Jeg drar ikke dit lenger.
Jeg vet ikke, jeg kjøper ikke fra Amazon. Jeg betaler bare med kontanter nå.
Så selvfølgelig kan du gjøre alt dette. Og dette er veldig spesifikke personlige fornektelsesstrategier.
Men så er det virkelige spørsmålet hvor lenge du kan holde det gående.
I så måte mener jeg at dette er protestformene: Demonstrasjoner,
generalstreik, individuell protest i liten skala.
Hvordan kan vi få så mange som mulig til å delta?
Mange mener at det riktige budskapet bare må kommuniseres riktig, at den manglende viljen til å
delta først og fremst er et kommunikasjonsproblem.
Falske indikasjoner, sier Michael Meyen.
Det handlet om noe helt annet.
Dette er et spørsmål som nesten alltid er det aller første jeg blir stilt som medieforsker.</b
Hvordan må jeg forme budskapet mitt slik at folk blir med?
Mitt første svar er alltid: Glem det.
Du får ikke folk gjennom budskapene, de må gå gjennom sin egen erfaring.
De må selv oppleve smerte, de må innse at noe må endres for at de skal få det bedre.
Du får ikke folk til å gjøre ting som du selv mener må gjøres, bare ved hjelp av kommunikasjonsbudskap.
Dette er et problem.
Det er også et problem fordi vi vet at livssyklusen krever en viss tid før man kan få slike opplevelser.
Til du innser at du har møtt en vegg, at du ikke kan gå lenger.</b
I min forskning har jeg alltid spurt hva som fører til at den ene personen havner på protestsiden og den andre
personen, i tvilstilfeller, finansierer Antifa eller står sammen med bestemødre mot høyresiden eller slike grupper.
Og det er alltid en opplevelse som kolliderer med den fortellingen som formidles via statlige medier
eller andre utdanningskanaler, universiteter, skoler, voksenopplæringssentre og museer.
Det må være en personlig opplevelse.
Det tar tid, spesielt når man er ung og fortsatt prøver å komme seg inn.
Jeg vil ikke dømme unge mennesker i det hele tatt.
De må bygge sine egne liv først.
De må også tilpasse seg.
De må prøve å komme i posisjon.
Og så vil de på et eller annet tidspunkt innse at det kanskje ikke vil gå bra for dem heller.
Du må være tålmodig og jobbe mindre med utformingen av meldingene.
Denne obligatoriske vaksinasjonen ville ha vært noe som ville ha gått inn i kroppen.
Og folk var klare, uavhengig av kommunikasjonen, hver mandag - selv om været ikke var bra.
Så folk må bokstavelig talt gå etter strupen, sier Michael Meyen.
Mye mer enn et lite klyp i lommeboken.
Det må virkelig være noe som truer din egen eksistens, ditt eget liv.
Det er først da mange er klare til å forlate komfortsonen.
Det eneste problemet er at det da ofte kan være for sent.
David Engels er også skeptisk til en utbredt motstand i befolkningen.
Borgerne er for sløve.
Mange ønsket ikke å spille en aktiv rolle i utformingen av ting, men foretrakk å la dem skje.
Historien lærer oss at til slutt vil noen få igjen avgjøre skjebnen til mange.
Til slutt vil en annen elite seire og drive frem endring.
Engels mener at vi må bevege oss bort fra ideen om grunnleggende, grasrotdemokratiske endringer i stor skala.
Historikeren trekker også frem koronaepoken som et eksempel.
Men ikke Michael Meyen, som et negativt eksempel.
David Engels sier at systemet totalt sett har sluppet relativt godt unna med sin autoritære tilnærming.
Selv om det fantes motstand, var den begrenset i forhold til den totale befolkningen.
Bare noen få ville faktisk ha gjort åpent opprør.
Det sies at strategi slår masse.
Det handler ikke nødvendigvis om å nå ut til flere og flere mennesker eller motivere flere og flere nye.
Det er noe annet som er mye viktigere.
De som allerede i dag er forberedt på å kjempe for en bedre fremtid, bør stå sammen mer effektivt.
De må følge en tydeligere strategi og bli bedre i stand til å handle sammen.
David Engels motsier dermed Ulrike Guérots syn på ett punkt.
Hun sier: Protestbevegelsene må bli større og fremfor alt mer synlige.
<Michael Meyen påpeker imidlertid at det er ekstremt vanskelig å motivere folk til å protestere, særlig gjennom budskap.
Til syvende og sist er det din egen erfaring som er avgjørende.
Hvor er likhetene?
Hva kan vi bygge videre på?</b
Det første punktet er klart:</b
Forandring begynner med oss selv, med individet.
Mange mennesker har imidlertid aldri lært seg å ta ansvar.
De har lært seg å innfri forventninger, unngå konflikter og tilpasse seg.
Og likevel - det er et stort potensial i landene våre, for det finnes.
Mennesker med høyere verdier.
Mennesker som lever selvbestemte liv, som tar ansvar og som bygger broer.
Og her er jeg sammen med David Engels.
Vi trenger ikke massene.
Det er ingen mangel på folk.
Det er en mangel på sammenheng.
Forandring begynner ikke med massene.
Det begynner med den enkelte.
Så spørsmålet er: Hva kan den enkelte gjøre helt konkret?
Her og nå.
Det er nettopp dette som er perspektivet.
[UTSIKT: HVA SKAL MAN GJØRE?
Mange mennesker ønsker å gjøre noe.
Viljen er der.
Det som ofte mangler, er retning.
Så det første steget er ikke å spørre hvordan vi kan få flere til å engasjere seg, men snarere hva de faktisk kan gjøre:
Hva kan de som allerede er villige til å gjøre, faktisk gjøre?
Det samme spørsmålet stilte jeg også de mange intervjuobjektene i løpet av denne dokumentaren.</b
Og resultatet ble fem konkrete tiltak som alle kan iverksette umiddelbart.
Tiltak 1:
Bygg fellesskap og nettverk
I tillegg til tålmodighet er mitt andre råd faktisk nettverksbygging.
Dette er et viktig poeng.
Miljøene har funnet hverandre. Protestmiljøene har funnet hverandre.
Det finnes grupper over hele den tyskspråklige verden som møtes regelmessig, som jobber med innhold, som har funnet sammen.
Selv om det bare er fordi de er opptatt av ernæring, fordi de tenker på hvordan de kan
organisere hagen sin slik at de kan forsørge seg selv.
Det er viktig å holde liv i disse strukturene for å være klar når muligheten byr seg til å realisere det som
er sentralt i mange menneskers liv: retten til å ha innflytelse på sine egne livsvilkår.
Det vi må gjøre, er å bygge nedenfra og opp.
Dette er grunnleggende, at vi ikke må satse alt på politikken, men: Vi må først gjenoppbygge dette spenstige
sivilsamfunnet nedenfra, som også kan forsvare seg mot det.
Tiltak 2: Si hva du mener Det andre konkrete tiltaket som alle kan iverksette umiddelbart, er: Si hva du mener.
Spred informasjon og støtt uavhengige medier, fordi informasjon er alt.
Informasjon er nøkkelen.
Det er bare å se på hva den andre siden gjør for å kontrollere informasjon.
Den som kan definere i dag, den som i dag kan bestemme hva vi alle oppfatter som virkelighet, har makt, kan herske.
Så vi må hjelpe våre medmennesker til å komme seg ut av boblene som er produsert av bevissthetsindustrien, som støttes
på mange måter, hvis du ser på hele dette NGO-komplekset.
Så folk som er betalt av skattebetalernes penger for å forsterke budskap, for å formidle budskap
til folk som de finner i de statlige mediene.
Sett fra din synsvinkel er det veien å gå.
Så hvis du ikke motvirker det, har du ingen sjanse til å leve i frihet.
Jeg synes det var veldig spennende at det å "si sin mening" er en viktig form for protest. Og det er faktisk sant.
Hvis man tar utgangspunkt i kommunikasjonsteori, særlig Elisabeth Nolle-Neumanns teori om taushetsspiralen, så er
dette et middel til å bryte opp standardiseringsprosesser.
Denne teorien om taushetsspiralen sier at mennesket har en frykt for isolasjon, at dette er vår
største frykt, for å bli ekskludert fra fellesskapet.
Hvis de ledende mediene rapporterer konsekvent over lang tid og jeg er uenig, vil jeg på et tidspunkt, ifølge
denne teorien, slutte å uttale meg offentlig fordi jeg må bekymre meg for å bli ekskludert fra foreningen.
Men ute på gata ser jeg folk som står i boder og har en annen mening.
Jeg lytter - jeg hørte plutselig noe annet fra nabobordet i puben.
I togkupeen snakket folk helt annerledes.
Det var noen som satt på stranden med et Kontrafunk-håndkle.
Så det finnes åpenbart motstridende posisjoner likevel.
Dette oppmuntrer mennesker som ellers ikke ville våget å si sin mening.
Så jeg synes det er veldig spennende at dette tydeligvis har blitt anerkjent av de som har deltatt i denne undersøkelsen.
Tiltak 3: Definere egne og felles mål Dessverre blir det tredje konkrete tiltaket ofte oversett.
Samtidig er det avgjørende.
Selv om det ikke er lett.
Det handler om å definere egne og felles mål.
For hvis vi ikke vet hvor vi vil, hva vi kjemper for og ikke alltid mot, så ender alt i kaos.
Uten klare mål finnes det ingen strategi, ingen samling av ressurser og ikke noe overbevisende svar
for andre som spør: "Hvorfor skal jeg bli med?".
Hvis du ikke kan si hva du står for, kan du ikke ta noen med deg.
Så det er en terskel fra å tenke og føle til å handle.
Vi sier ofte at reisen er belønningen, og det er nesten sant.
Så vi trenger et mål for i det hele tatt å få en idé om en vei.
Når jeg har målet, vet jeg at dette er veien.
Og så trenger vi veien for å ha mot til å begi oss ut.
Vi trenger en idé om veien.
Så jeg kommer fra målet til veien, og fra veien kommer jeg til avgangen.
Og det er ikke mulig.
<Folket ser ingen utvei.
<De sier at du leter etter en vei ut, ikke sant?
Der er vi. Så vi leter etter veien.
Og hvis veien ikke er klar, trenger jeg ikke å gå ut.
Jeg trenger ikke å stå opp.
Og spørsmålet er også om målet er klart.
Målene må også være tydelige.
Dette er også et viktig poeng.
Det må være et lett oppnåelig - ikke lett oppnåelig, men et konkret oppnåelig mål.
Ikke mot sult eller fattigdom generelt, men helt spesifikt.
Tiltak 4: Selvrefleksjon Det fjerde konkrete tiltaket som hver enkelt kan iverksette
umiddelbart, er et tiltak som er svært upopulært.
Å reflektere over deg selv.
Noe som mange ikke liker å høre.
Jeg vet at det vil komme en umiddelbar motreaksjon.
<Hva har alt dette med meg å gjøre?
Hvis jeg begynner med å se på meg selv, hva er min del i konflikten eller i den ulykkeligheten jeg
opplever, har jeg faktisk den beste, men kanskje eneste, sjansen til å forandre noe.
Så med erkjennelsen om min rolle, om meg selv, har jeg en sjanse til å gjøre noe annerledes med
meg selv, til å forandre meg, til å utvikle meg.
Jeg har i utgangspunktet ikke denne makten over noen.
Tiltak 5: Gjør noe La oss nå gå videre til det femte og siste tiltaket, som alle kan iverksette umiddelbart.
Og det er skuespill, ja, skuespill.
Uansett hva - men begynn med det.
Fordi du opplever mestring ved å gjøre det selv.
Å handle gir oss styrke og håp fordi vi kan se hvordan ting kommer i bevegelse.
Vi innser at vi som enkeltpersoner kan gjøre en forskjell. Selv om det ofte bare er i liten skala.
Men alle bidrag teller. Selv om det bare handler om å være en rollemodell.
Vår frihet er mye mer enn bare å sette et kryss i et valgurne en gang hvert fjerde eller femte år.
Vår frihet ligger i det faktum at vi til enhver tid må leve etter våre idealer, med alle de konsekvenser det medfører.
Og det betyr til syvende og sist
Å bli et forbilde.
Bli en rollemodell for deg selv.
Bli et forbilde for familien sin.
Å være et forbilde for dem rundt seg.
Å praktisere hver eneste handling på en slik måte at du kan se deg selv i speilet om morgenen
og si: Ja, jeg lever i tråd med idealene mine.
Ja, denne verdenen jeg lever i, er kanskje ikke optimal.
Det kan til og med være dystopisk.
Måskje jeg risikerer mye med dette.
Men jeg lever denne friheten i mitt individuelle liv.
Jeg tror det er først når et betydelig antall mennesker faktisk ønsker å bli rollemodeller selv, å leve det de ønsker
at hele samfunnet skal bli en dag, at ting kan gå fremover.
Og det er selvfølgelig det viktigste steget.
Vi skal være den vi er og oppføre oss som vi er.
Ikke fordi vi håper at det vil ha noen innvirkning på historien eller politikken generelt, men fordi vi tror på det.
Og det er derfor jeg tror at denne holdningen Etiam si omnes ego non, selv om alle andre gjør noe, kommer
jeg likevel ikke til å gjøre det, er den handlingen eller den holdningen vi trenger.
Å oppføre oss slik vi vil, av overbevisning.
Og selv om vi vet at alt er dømt til å mislykkes, selv om vi vet at vi er de eneste som kan gjøre det likevel.
Av overbevisning, fordi det er vår måte, fordi vi tror at det som er viktig, ikke på en eller annen
måte er noe som vil bli skrevet i historiebøkene.
Og hvis vi da faktisk har borgere og fremfor alt politikere som selv er rollemodeller, som selv er det de
ønsker at samfunnet skal bli, så er endring faktisk mulig.
Og den trenger ikke de mange millionene selv nå.
Ofte er alt som skal til en personlighet som virkelig kan være et ekte forbilde, der mange kan si til seg selv:
"Sånn vil jeg også være en dag, det er mulig å forandre seg.
Tenk bare på middelalderen.
Hva har ikke folk som Bernhard av Clairvaux eller St Benedikt oppnådd?
Ved å starte et kloster på egen hånd skapte de faktisk hele Vestens åndelige gjenfødelse og ble dermed
forbilder for generasjoner og århundrer av mennesker som ønsket å gjøre det samme.
Det trengs ikke millioner av mennesker for å bli slik. Ofte skal det bare én person eller en
liten gruppe til for å forandre utrolig mye.
Men selv det ser som sagt ut til å være veldig vanskelig i dag, som jeg sa.
Men vi må komme oss dit.
Dette er en sak for den enkelte.
Ja, den enkelte kan utgjøre en stor forskjell.
Bare ved at han er, at han handler, blir sett, er i relasjon med andre.
Vi kan ikke engang selv forestille oss hvor mye hver og en av oss faktisk utretter.
Vi vet ikke hvor mange mennesker vi har blitt forbilder for i våre liv. Hvor få ord som ofte har ført til stor utvikling.
Ja, vi trenger andre mennesker i livene våre. Men nei, vi trenger dem ikke nødvendigvis for å forandre verden.
<Vi kan begynne nå. Bare for oss alene.
Da er det David mot Goliat.
Vi vet at David vil vinne til slutt.
Ja, David vinner.
Og hvis du ser nærmere på historien om David og Goliat, kan vi se noen paralleller til vår tid.
David prøvde ikke å kjempe som Goliat.
Han tok ikke på seg rustning. Han tok ikke med seg noe sverd.
Han gikk ikke i nærkamp.
David innså at han ville tape på denne banen.
Så han gjorde noe annet.
Han brukte det han kunne, det han var vant til. Spretterten sin, smidigheten sin.
Og han holdt seg på avstand.
Da grep han øyeblikket, ett eneste.
Han angrep det eneste stedet der Goliat var sårbar.
Og det var nettopp det som gjorde forskjellen.
David nølte ikke.
Han ventet ikke på bedre forhold.
Han handlet da muligheten bød seg.
Og kanskje er det nettopp det som er det avgjørende punktet for oss i dag.</b
Forandring betyr ikke å spille etter de mektiges regler.
Det handler om å se sine egne muligheter, sine egne styrker og ha mot til å bruke dem når øyeblikket er riktig.
Vi kan ikke tvinge frem selve muligheten.
Men vi kan være forberedt, klare, våkne. Slik at vi ikke nøler når hun kommer.</b