[AM FOST CREȘTIȚI SĂ FIM SCLAVI?
Dominația grădiniței este cea mai mare preocupare politică pentru a putea domina oamenii care apoi cresc.
[PUTEM FORȚA OAMENII SĂ SE TREZEASCĂ?
Cum trebuie să-mi formez mesajul pentru ca oamenii să participe?
Primul meu răspuns este întotdeauna, uită asta.
Nu poți ajunge la oameni prin mesaje.
Ei trebuie să treacă prin propria lor experiență.
Ei trebuie să experimenteze ei înșiși durerea.
Diviziunea este un principiu pentru a împiedica mișcările de protest să realizeze exact acest lucru, și anume să se
unească în jurul unei persoane și să facă protestul capabil să câștige o majoritate și capabil să guverneze.
Cu cât oamenii se concentrează mai mult asupra conflictelor esențiale, cu atât se irosește mai puțină energie și se
provoacă mai puțină suferință în aceste războaie mărunte.
De fapt, acest lucru se poate întâmpla relativ repede și chiar fără probleme prin
unirea forțelor a câtorva oameni ici și colo.
Schimbarea începe cu o întrebare simplă.
Ce putem face?
Acesta a fost exact întrebarea centrală a Barometrului Libertății 2025, pe care l-am realizat împreună cu A-WEF.
Un sondaj online la care au participat peste 22.000 de persoane.
22.000 de persoane care au dat un răspuns clar.
Ei s-au săturat.
Suficient paternalism politic, suficientă manipulare mediatică, suficientă democrație subminată.
Voința de a se ridica împotriva acestui lucru este mare, dar blocajele sunt la fel de mari.
Chiar vrem să știm.
Ce paralizează protestele pașnice și ce este necesar pentru a transforma frustrarea în mișcare?
Așa că mi-am continuat căutarea și am găsit răspunsuri.
Stimați telespectatori, sunteți pe cale să ascultați expertiză concentrată.
Esența a mai mult de 10 ore de interviuri cu șapte academicieni renumiți.
De la istorici la psihanaliști și cercetători ai comunicării.
Experți de mare calibru în domeniul lor de activitate, care fac lumină asupra
întrebărilor noastre cheie din unghiuri diferite:</b
Șapte oameni curajoși care pun întrebări incomode și dau răspunsuri la fel de incomode.
Cei care pun întrebări și care se ridică pentru schimbare.
Își ridică vocea.
Și împreună am purtat discuții aprofundate pentru a afla cum ne putem uni forțele pentru un viitor mai bun.
Cum putem fi puternici împreună împotriva diviziunii, corupției, minciunii și propagandei,
împotriva tiraniei și războiului. Și pentru pace, libertate, umanitate și onestitate.
Chiar dacă nu suntem de acord cu totul, există obiective comune care ne unesc.</b
Și exact așa va fi și pentru voi, dragi telespectatori.</b
Pentru că ați pornit, de asemenea, pentru a afla cum nemulțumirea poate deveni schimbare.
Ce obstacole există, ce oportunități și cu ce poți contribui tu însuți.
Și pot să vă spun: dacă vă puneți aceste întrebări, ați făcut deja un prim pas important.
Pentru că schimbarea începe cu tine însuți.</b
Individul este mult mai puternic decât crede adesea despre sine.
Dominația asupra grădiniței este cea mai mare preocupare politică pentru a putea
domni asupra oamenilor care apoi cresc.
Majoritatea oamenilor sunt înstrăinați de ei înșiși.
prin educație, prin greșeli în relație, că nu pot deveni așa cum sunt concepuți, așa cum
vor să se dezvolte, ci așa cum trebuie să devină.
În cele din urmă, totuși, majoritatea copiilor reușesc să se adapteze la așteptări.
Adaptarea ca strategie de supraviețuire, așa cum o descrie Dr. Hans-Joachim Maaz.
Un lucru pe care mulți oameni îl învață foarte devreme.
Cei care îndeplinesc așteptările primesc recunoaștere.
Cel care se adaptează nu iese în evidență.
Și de multe ori sunteți chiar recompensat pentru asta.
Acest model poate funcționa mult timp.
Oameni trec cu bine prin viață cu ea.
Devine problematic atunci când ceva se schimbă.
Când lumea devine mai nesigură, când vechile reguli nu se mai aplică.
Când tulburările sociale îți zguduie propria viziune asupra lumii</b
Când vechiul comportament de adaptare nu mai pare corect.
Atunci, poate apărea o criză.
Ar trebui să se întâmple ceva în acest moment.
Trebuie să privești în interior și să te confrunți cu onestitate cu propria ta istorie.
Dar asta este exact ceea ce mulți oameni evită pentru că doare.
Pentru că pune la îndoială tot ceea ce ți-ai construit viața.</b
În loc să facă o schimbare, mulți rămân conformiști - chiar și ca adulți.
Chiar și atunci când au realizat de mult timp că sunt nemulțumiți.
Din munca sa terapeutică, Dr. Maaz raportează că unii oameni chiar se îmbolnăvesc pentru că s-au
îndoit și s-au mințit pe ei înșiși ani de zile.
Și acum vine ceva cu care mulți pot fi familiarizați.
Când oamenii încep să elibereze acest tipar, adesea se simt mai bine în interior.
Dar devine mai dificil la exterior.
Relațiile se schimbă.
Se creează tensiuni.
În general, acesta este foarte adesea prețul pe care îl plătești atunci când începi să vezi clar.
Un lucru pe care mulți dintre oamenii critici care s-au trezit astăzi au trebuit să-l experimenteze direct.
Și acest conflict nu afectează doar adulții, ci și copiii.</b
Pentru că ce se întâmplă atunci când părinții încearcă să fie sinceri cu copiii lor, când îi încurajează să fie
ei înșiși și să pună la îndoială lucrurile în mod critic?
Atunci acești copii ajung adesea în conflict, spune Hans-Joachim Maaz.
Un conflict între ceea ce trăiesc acasă și ceea ce școala și societatea așteaptă de la ei.
Practic, ca părinți, avem doar șansa de a ne crește copiii în așa fel încât să se integreze într-o societate disfuncțională,
normopatică sau să-i tratăm mai uman, mai onest, mai deschis.
Atunci copiii au o problemă majoră în obținerea succesului într-o societate normopatică.
Aceasta este o descoperire dificilă.
Părinții se confruntă cu o dilemă.
Dacă își adaptează copiii, au mai multe șanse să țină pasul cu sistemul.
Dacă își cresc copiii în mod deschis, onest și critic, devine adesea mai dificil pentru ei.
Mai greu în școală, mai greu în societate.
O contradicție tragică și una care trebuie discutată.
În special, modul în care părinții ar trebui să abordeze cu adevărat această dihotomie pentru a
realiza în cele din urmă o societate liberă.
Dacă soluția este într-adevăr
În ceea ce mă privește, îndrăznesc să mă îndoiesc că aceasta constă în educarea
copiilor să fie necinstiți și să acționeze.
Vedem deci că rădăcina răului, a conformității, a supunerii și a incapacității de a-și apăra
drepturile se află adesea în copilărie și tinerețe.
Dacă nu ați învățat niciodată să vă apărați, vă va fi greu să faceți acest lucru și ca adult.
Rezolvarea tuturor acestor probleme este esențială dacă ne dorim o societate luminată, responsabilă și autonomă.
Dar nu este ceva ce se poate face peste noapte.
Ce poate fi schimbat imediat, însă, este propriul nostru comportament față de semenii noștri.
Chiar acum.
Și asta ne aduce la un alt subiect important.
Toți cei care au reușit să iasă din conformism și să treacă prin viață independent,
autonom și curajos au un mare dar în ei.
Claritate, curaj, responsabilitate personală, capacitatea de a pune întrebări și de a te apăra.
Cu acest dar, ei îi pot ajuta și pe alții, pe cei care încă nu pot ieși din pielea lor, dar care poate vor să o facă.
Dar acest lucru necesită comunitate, schimb, sprijin și rețele.
Pentru că, așa cum se spune, suntem puternici doar împreună. Și da, exact așa este.
Singur, de multe ori ajungi la un punct mort.</b
Barometrul Libertății 2025 arată că mulți oameni se simt singuri.
Ei ar dori să se implice mai mult, dar le lipsește comunitatea și coeziunea.
De asemenea, sondajul arată clar că mulți recunosc următoarele.
Diviziunea, alimentată în mod deliberat de mass-media și de politică, împiedică un impact comun pentru obiective comune.
Profesorul Ulrike Guérot, politolog și cercetător al democrației, este, de asemenea, clar în această privință.
Diviziunea este un principiu pentru a împiedica mișcările de protest să realizeze exact acest lucru, și anume să se
unească în jurul unei persoane și să facă protestul capabil să câștige o majoritate și capabil să guverneze.
Divizia nu este o coincidență.
Este un vechi principiu de dominație: dezbină și domină.
Ceva care a fost folosit timp de mai multe milenii.
Astăzi este stânga versus dreapta, vaccinat versus nevaccinat, femeie versus bărbat.
Diviziunea, opoziția, este peste tot.
Polițiștii de frunte și mass-media lor semănând discordie, stârnind lucrurile unii împotriva altora,
lucrând cu vinovăția de contact, împărțind binele în rău.
Cel mai probabil tocmai pentru ca oamenii să nu se poată uni, să fie puternici împreună pentru
scopuri mai înalte care i-ar uni de fapt pe cei mulți.
Peace, libertate, o lume dreaptă, o viață bună pentru toți.
Pentru a lucra împreună la acest lucru, ar fi necesar un dialog, dar acest lucru este împiedicat.
În schimb, ne lăsăm prinși în războaie de tranșee meschine, spune expertul în comunicare și psihologul Dr. Roman Braun.
Conform lui, toate energiile noastre ar trebui irosite acolo, în aceste războaie de tranșee.
Ar trebui să fim distrași în timp ce adevăratele mașinațiuni care ne fac cu adevărat rău au loc în fundal.
Când oamenii își dau seama că adversarul nu este celălalt cetățean, ci mecanismele din
spatele acestuia, atunci ceva se schimbă.
Atunci va fi din nou loc pentru acțiuni reale.
Diviziunea slăbește.
Acest lucru nu este evident doar astăzi, ci și în istorie.
Profesorul David Engels, istoric și filosof, subliniază că rezistența are întotdeauna nevoie de comunitate.
Fără un "noi" comun, protestul rămâne ineficient.
El vorbește despre revoluțiile civile de altădată, care cu greu vor mai exista în această formă astăzi, deoarece ...
Astfel de elemente de rezistență, de revoluție, necesită în mod natural și o comunitate civică solidară corespunzătoare
sau o masă de oameni, sau cum ar trebui să o numim.
Cu toate acestea, cealaltă problemă este că majoritatea acestor oameni din Europa nu se mai recunosc, deoarece
sunt atât de fragmentați de politicile identitare și de migrație, încât nu mai există nicio solidaritate naturală.
Atunci când oamenii nu se mai simt conectați, devine dificil să lupte pentru ceva împreună.
Dacă fiecare luptă doar pentru sine, nu există putere pentru schimbare.
Și asta este exact ceea ce experimentăm adesea astăzi.
Valorile sunt ceea ce ține societățile împreună, ceea ce le face puternice și le unește.
Valorile sunt, de asemenea, ceea ce susține oamenii, ceea ce le dă o direcție și ceea
ce îi face dispuși să își asume riscuri.
Profesorul Engels spune clar: fără valori mai înalte, care merg dincolo de propria viață și de fericirea
personală, aproape nimeni nu va susține obiective precum pacea, libertatea sau justiția.
Atât timp cât el însuși nu este afectat în mod direct.
În prezent, el consideră că aceasta este o problemă centrală atunci când vine vorba de
a protesta împotriva nedreptății actuale.
Mulți oameni trăiesc încă prea confortabil pentru a-și părăsi zona de confort, mai ales atunci când
propria bunăstare este considerată cel mai mare bine.
Tocmai atunci lipsește dorința de a risca pentru obiective generale.
Pentru profesorul creștin Engels, cauza acestei deficiențe constă în primul rând într-o lipsă de credință.
Problema este că într-o societate în care nu mai există niciun adevăr absolut real și în care propria viață este privită
într-un mod foarte materialist, în care oamenii nu mai cred într-un adevăr, nu mai cred în Dumnezeu, nu mai cred într-o
viață de apoi, nu mai cred în absolut, ci de fapt văd doar mica lor viață locală drept cel mai important și absolut lucru.
Într-o astfel de situație, avem în mod natural puține motive să ieșim în stradă, să sacrificăm ceva, să
sacrificăm confortul, poate să ne sacrificăm propria viață pentru un scop mai înalt.
Desigur, un regim nedrept poate merge destul de departe înainte ca oamenii să iasă în stradă.
În același timp, solidaritatea oamenilor a fost distrusă de migrația în masă, de
politicile identitare și de dezintegrarea familiei.
Chiar și familia este acum fragmentată.
Aceasta înseamnă că, de fapt, a rămas foarte puțin, cel puțin din partea
europenilor, pentru care să merite cumva să lupți.
Atâta timp cât viața ta este rezonabil de confortabilă, de multe ori rămâi pe loc.
Confortul te face calm. Și asta este o parte a problemei.
Profesorul Engels pune credința în Dumnezeu în centrul atenției atunci când vorbește de valori superioare.
Eințele umane pot, desigur, să fie susținute și de alte valori primordiale care le motivează și le dau putere.
Este esențial să ne părăsim zona de confort doar dacă dorim să realizăm mai mult în această
lume decât să ne maximizăm propria fericire.
Socialistul Günter Roth indică un nucleu similar.
El o spune cu sobrietate: cei care doar cântăresc dacă protestul merită, rareori devin activi.
Dar mulți ar face exact asta.
Ei decid dacă să acționeze pe baza unei analize cost-beneficiu.
Și adesea merită mai mult să stai nemișcat.
Și este, de asemenea, adevărat, după cum știm din experimentele privind comportamentul de ajutorare: Cu cât mai
mulți oameni privesc, cu cât mai mulți oameni văd o problemă sau un accident, cu atât
este mai puțin probabil ca cineva să ajute.</b
Cu cât este mai mare probabilitatea ca fiecare să îi aștepte pe ceilalți.
Din păcate, suntem suprasaturați și trăim, de asemenea, într-o societate extrem de bogată.
Mulți ajung la un acord.
Alții se retrag.
Alții emigrează.
Protestul este amânat sau abandonat cu totul.
Profesorul Ulrike Guérot, politolog, consideră, de asemenea, că aceasta este o problemă majoră.
Ea vorbește despre retragere și fugă ca fiind principala problemă atunci când vine vorba de
întrebarea: Cine se ridică de fapt în picioare?
Cred că problema cea mai mare în loc de protest și ineficiența protestului este
aproape această tendință spre privatizare.
Sunt epuizat, nu mai pot, nu are rost. Nu ajungem nicăieri.
Da, mulți oameni sunt descurajați. Mulți emigrează de teama a ceea ce va urma.</b
Alții își duc protestele în străinătate pentru că se tem de consecințele personale de acasă.
Această teamă de dezavantaje individuale împiedică în general mulți oameni să se
exprime public sau să se implice în vreun fel.
O problemă pe care o abordează și cercetătorul în domeniul comunicării Michael Meyen.</b
Mayen o spune clar.
Este vorba de a fi etichetat. O etichetă este lipită pe cei care protestează sau pur și simplu pun întrebări critice.
Ele sunt defăimate și minimalizate. Astfel încât să nu aflăm următorul adevăr:
Da, exact, suntem mulți.
Mai mult decât credem.
Pentru că cei care se ridică împotriva nedreptății, care avertizează și semnalează
minciunile, sunt ținuți în mod deliberat jos.
Acest lucru face ca numărul lor să pară mai mic, influența lor mai slabă și
valoarea lor mai mică decât este în realitate.
Cu toate acestea, această percepție corespunde mai puțin realității decât rezultatului unei propagande de succes.
Tinerii în special sunt descurajați de acest lucru.
Cei care încă mai au multe de pierdut și, prin urmare, se feresc să se alieze cu cei care se dau mari sau cu
extremiștii de dreapta sau cu orice alte etichete ar exista.
Comunicatorul Michael Meyen o spune clar: există potențial pentru proteste.</b
Nu este nici mic, dar este distribuit inegal.
Știm aproximativ că acest potențial de protest reprezintă o treime din populație.
Știm, de asemenea, unde se află sau locuiește acest potențial protestatar.
Tinde să fie o clientelă mai în vârstă, o clientelă mai rurală. Mai degrabă nu antreprenori de succes. Nimeni care
este încă dependent de a primi ceva gratuit de la stat.
Când au îndoieli, tinerii riscă totul.
Știm acest lucru din istoria revoluției.
Tinerii au fost întotdeauna cei care au adus schimbarea, pentru că erau pregătiți să
riște mult pentru o viață foarte lungă.
Acest lucru este mai dificil în cazul persoanelor în vârstă.
Este mult mai dificil în mediul rural.
Este deosebit de dificil atunci când îți dai seama că puterea - unde se stabilește cum trebuie interpretată realitatea
- se află acum în orașele universitare, în orașele mari, și nu acolo unde există mai mult potențial de protest.
Și pe deasupra, reinterpretarea istoriei ar descuraja tinerii.
Dacă ne uităm în trecut, vedem că tot ceea ce s-a întâmplat înainte de 1933 este acum etichetat ca preistoria
național-socialismului în trecutul întunecat al Germaniei.
Acest lucru face dificilă referirea la lucrurile pozitive din secole, din anii anteriori.
Germanilor, de exemplu, li se spune în mod constant că o astfel de revoluție este inutilă.
Toată revoluția din Germania a eșuat.
Nu este deloc adevărat dacă te uiți mai atent la lucruri.
Dacă vă uitați la efectele pe termen lung ale revoluției din 1848, dacă vă uitați la revoluția din 1918, la revolta
marinarilor; dacă vă uitați la revoluția din '89 din RDG.
În narațiune, în narațiunile despre această revoluție, totuși, lucrurile importante sunt suprimate.</b
Dacă nu mi se spune că revoluțiile par să fi eșuat în primul rând pentru că revoluționarii nu erau pregătiți să recurgă la
ultima soluție - și anume să-și ucidă pur și simplu adversarii - ci au optat pentru
negocieri, pentru o interacțiune umană normală.
Dacă nu mi se spune asta, atunci nu înțeleg de ce revoluționarii de la 1848 fie au murit, fie au
fugit în America, fie au dispărut în insignifianță.
Și apoi mai este ceva.
Oamenilor li se spune că doar ei fac parte dintr-o minoritate nebună.
Acesta funcționează prin simplul fapt de a nu arăta protest.
Acest lucru îi împiedică pe alții să se alăture. Și, de asemenea, împiedică apariția
unui discurs public pe subiectele criticate.
Pentru politologul Ulrike Guérot, este deci clar că protestul poate fi eficient doar dacă este vizibil.</b
Cu toate acestea, adesea nu este cazul.
În special nu atunci când protestul nemulțumește regimul aflat la putere.
De aceea, de multe ori nu este din cauză că există prea puține proteste.
Problema se află în primul rând în altă parte.
Cu alte cuvinte, cred că avem de fapt o mulțime de proteste.
Problema este că protestul nu duce nicăieri.
Protestul nu pare să fie articulat cumva, să se schimbe legislația, să se facă demisii, să se restabilească
încrederea. Cu alte cuvinte, să se ia cumva măsuri în care oamenii să vadă apoi și ei: Protestul a dat roade.
Adică, întrebarea mea nu este dacă demonstrăm suficient.
Întrebarea mea este: unde este protestul?
Este prima mea întrebare. Și nu pare să meargă nicăieri.
Iar a doua întrebare este: Care protest este protestul bun astăzi?
Pentru că, practic, avem un peisaj al opiniilor care este fundamental divizat. Și în această privință, facem
deja diferența între protestele bune și cele rele.
De exemplu, când avem proteste ca anul trecut - toată lumea împotriva dreptei - atunci acesta este un
protest bun. Este arătat peste tot, în toate media.</b
Dar atunci când, ca de exemplu recent la Haga, au existat proteste foarte, foarte mari împotriva Gaza, împotriva genocidului
din Fâșia Gaza, atunci acest lucru nu este arătat.
De asemenea, avem întrebarea: Care protest va fi prezentat?
În ultimii ani, am avut o situație în care protestul ca tulburare a ordinii publice este, de
asemenea, interzis prin lege, ca să spun așa.
Și de aceea protestul devine din ce în ce mai tăcut.
Situația în știință, domeniul în care se creează cunoașterea, este similară cu cea a protestului.
Cunoștințe pe baza cărora politica, medicina și, în cele din urmă, întreaga societate iau decizii.
Dar și aici, doar anumite narațiuni sunt permise.
Abordările de cercetare diferite sunt adesea discreditate prin formulări precum extremă dreaptă sau îndoielnică,
ceea ce le face de neîncredere încă de la început.
Dar există și colegi care spun că nu, nu mai avem nevoie de cerința de controversă pentru
unele lucruri, de exemplu schimbările climatice, da.
Și mi s-a părut destul de interesant, pentru că acest coleg despre schimbările climatice a spus apoi că ar
dori să analizeze mai întâi faptele pentru a arăta că acest lucru nu este deloc controversat.
Așa că acum, naiv cum sunt, m-am gândit: Bine, el va prezenta niște date climatice sau corelații climatice acolo.
Dar el nu a făcut-o deloc.
A preluat un studiu care arată că, în Europa, schimbările climatice sunt puse în discuție în principal de partidele
radicale de dreapta sau de extrema dreaptă, ca să spun așa.
Și, prin urmare, pentru că sunt neconstituționale, nu ar trebui să fie abordate.
Deci, dacă așa ceva este luat în serios ca o declarație științifică, atunci avem o problemă reală.
Mulți se rețin. Mulți preferă să nu spună nimic. Dintr-o varietate de motive:
Aceasta poate fi precauție, teamă, nesiguranță sau pur și simplu o lipsă de opțiuni.
Ulrike Guérot are un punct de vedere foarte asemănător.</b
De asemenea, ea spune că nu mai poate continua așa.
Protestul trebuie să devină mai zgomotos. Și trebuie să devină mai mare.
Pentru că numai așa vom avea șansa să fie văzut.
Cu alte cuvinte, vorbim despre faptul că cetățenii doresc să își exprime nemulțumirea și că
această nemulțumire se traduce în schimbări politice.
Și asta pur și simplu nu se mai întâmplă. Nici prin proteste online, nici prin proteste analogice.
În prezent, întrebarea este dacă aceasta este încă forma corectă de protest.
Răspunsul este de fapt nu.
Și întrebarea ar fi: Unde ați putea începe protestul atunci?
Desigur, alte forme radicale de protest ar putea funcționa.
O să spun grevă generală.
De exemplu, că nu vrem să mergem la război.
Alte forme de protest ar putea fi, desigur, retragerea de la lucruri la nivel individual, ca să spunem așa.
Singurul lucru pe care îl pot spune este că sunt foarte scumpe.
Trebuie să fii foarte angajat. Trebuie să faci o mulțime de cercetări pentru a spune: Nu voi merge
acolo, nu voi plăti pentru asta. Nu mai merg acolo.
Nu știu, eu nu cumpăr de la Amazon. Acum plătesc doar cu numerar.
Deci, bineînțeles că puteți face toate astea. Iar acestea sunt strategii personale de negare foarte specifice.
Dar atunci adevărata întrebare este cât de mult o puteți menține.
În acest sens, cred că acestea sunt formele de protest: Demonstrațiile, greva
generală, protestul individual la scară mică.
Cum putem determina cât mai mulți oameni să participe?
Mulți cred că mesajul potrivit trebuie doar să fie comunicat corect, că lipsa dorinței de a
participa este în primul rând o problemă de comunicare.
Indicație falsă, spune Michael Meyen.
Era vorba despre cu totul altceva.
Ca cercetător media, aceasta este o întrebare care îmi este adresată aproape întotdeauna în primul rând.
Cum trebuie să-mi formez mesajul pentru ca oamenii să participe?
Primul meu răspuns este întotdeauna: Las-o baltă.
Nu poți ajunge la oameni prin mesaje, ei trebuie să treacă prin propria lor experiență.
Ei trebuie să experimenteze ei înșiși durerea, trebuie să realizeze că ceva trebuie să se
schimbe pentru ca ei să se simtă mai bine.
Nu vei convinge oamenii să facă lucruri pe care tu însuți crezi că trebuie să le facă doar cu mesaje de comunicare.
Aceasta este o problemă.
Este, de asemenea, o problemă pentru că știm că ciclul de viață necesită o anumită perioadă de
timp înainte de a putea avea astfel de experiențe.
Până când realizezi că te-ai lovit de un zid, că nu mai poți merge mai departe.</b
În cercetările mele, m-am întrebat întotdeauna ce face ca o persoană să ajungă de partea protestatarilor, iar cealaltă
persoană, în caz de îndoială, să finanțeze Antifa sau să fie alături de bunicuțe
împotriva dreptei sau a altor grupuri similare.
Și este întotdeauna o experiență care se ciocnește de narațiunea care este difuzată prin mass-media de
stat sau alte canale educaționale, universități, școli, centre de educație pentru adulți și muzee.
Trebuie să fie o experiență personală.
Este nevoie de timp, mai ales când ești tânăr, când încă încerci să intri.
Nu i-aș judeca deloc pe tineri.
Ei trebuie să își construiască mai întâi propria viață.
De asemenea, ei trebuie să se adapteze.
Ei trebuie să încerce să ajungă într-o poziție.
Și apoi, la un moment dat, își vor da seama că lucrurile ar putea să nu meargă nici pentru ei.
Trebuie să aveți răbdare și să lucrați mai puțin la conceperea mesajelor.
Acest vaccin obligatoriu ar fi fost ceva care ar fi intrat în organism.
Și oamenii erau gata, indiferent de comunicare, în fiecare luni - chiar dacă vremea nu era bună.
Deci, oamenii trebuie să meargă literalmente la jugulară, spune Michael Meyen.
Mult mai mult decât o mică înțepătură în portofel.
Trebuie să fie ceva care îți amenință propria existență, propria viață.
Doar atunci sunt mulți oameni pregătiți să iasă din zona lor de confort.
Singura problemă este că până atunci poate fi adesea prea târziu.
David Engels este, de asemenea, sceptic în ceea ce privește rezistența generalizată în rândul populației.
Cetățenii sunt prea letargici.
Mulți nu doreau să joace un rol activ în modelarea lucrurilor, ci preferau să le lase să se întâmple.
În cele din urmă, istoria ne învață, câțiva vor decide încă o dată soarta multora.
În cele din urmă, o altă elită va prevala și va determina schimbarea.
În opinia profesorului Engels, trebuie să ne îndepărtăm de ideea de schimbare
democratică fundamentală, populară, pe scară largă.
Istoricul citează, de asemenea, era coronavirusului ca exemplu.
În afară de Michael Meyen, totuși, ca un exemplu negativ.
David Engels spune că, în general, sistemul a scăpat relativ bine cu abordarea sa autoritară.
Chiar dacă a existat rezistență, aceasta a fost limitată în raport cu populația totală.
Doar câțiva s-ar fi revoltat deschis.
Se spune: strategia bate masa.
Nu este vorba neapărat de a ajunge la tot mai mulți oameni sau de a motiva tot mai mulți oameni noi.
Mult mai important este altceva.
Cei care sunt deja pregătiți să lupte astăzi pentru un viitor mai bun trebuie să se unească mai bine.
Ele trebuie să urmărească o strategie mai clară și să devină mai capabile să acționeze împreună.
David Engels contrazice astfel în mod clar opinia lui Ulrike Guérot într-un singur punct.
Spune ea: mișcările de protest trebuie să devină mai mari și, mai ales, mai vizibile.
Michael Meyen subliniază, totuși, că motivarea oamenilor să protesteze este extrem de dificilă, mai ales prin mesaje.
În cele din urmă, factorul decisiv este propria experiență.
Unde sunt asemănările?
Ce putem dezvolta?</b
Primul punct este clar:</b
Schimbarea începe cu noi înșine, cu individul.
Cu toate acestea, mulți oameni nu au învățat niciodată să își asume responsabilitatea.
Ele au învățat să îndeplinească așteptările, să evite conflictele și să se adapteze.
Și totuși - există un mare potențial în țările noastre, pentru că ele există.
Oameni cu valori superioare.
Oameni care trăiesc o viață autodeterminată, care își asumă responsabilitatea și care construiesc punți.
Și iată-mă cu David Engels.
Nu avem nevoie de mase.
Nu există lipsă de oameni.
Există o lipsă de conexiune.
Schimbarea nu începe cu masele.
Începe cu individul.
Așa că întrebarea este: ce poate face individul în termeni concreți?
Aici și acum.
Exact despre asta este vorba în perspectivă.
[PERSPECTIVES: WHAT TO DO?
Mulți oameni vor să facă ceva.
Voința există.
Ceea ce lipsește adesea este direcția.
Așadar, primul pas nu este să ne întrebăm cum putem convinge mai mulți oameni să se implice, ci mai degrabă ce pot face ei
de fapt: Ce pot face de fapt cei care sunt deja dispuși să facă?
Am pus aceeași întrebare numeroaselor persoane intervievate în cursul acestui documentar.</b
Și rezultatul a fost cinci măsuri concrete pe care toată lumea le poate implementa imediat.
Măsura 1:
Construiți comunități și rețele
Pe lângă răbdare, al doilea sfat pe care vi-l dau este de fapt crearea de rețele.
Acesta este un punct important.
Mediile s-au regăsit. Mediile de protest s-au regăsit.
Există grupuri în întreaga lume vorbitoare de limbă germană care se întâlnesc în mod
regulat, care lucrează la conținut, care s-au reunit.
Chiar dacă este doar pentru că sunt preocupați de nutriție, pentru că se gândesc cum își pot
organiza grădina astfel încât să se poată întreține.
Este esențial să menținem vii aceste structuri pentru a fi pregătiți atunci când apare oportunitatea de a realiza ceea ce
este esențial pentru viața multor oameni: democrația și capacitatea de a avea un cuvânt
de spus în condițiile în care trăiesc.
Ceea ce trebuie să facem este să construim de jos în sus.
Acest lucru este fundamental, că nu trebuie să ne punem toate cărțile pe politică, ci: Trebuie mai întâi să
reconstruim această societate civilă civică rezistentă de jos, care se poate apăra și împotriva ei.
Măsura 2: Spune ce gândești A doua măsură concretă pe care toată lumea o poate
implementa imediat este: Spune ce gândești.
Diseminați informațiile și sprijiniți mass-media independente, deoarece informația este totul.
Informația este cheia.
Nu trebuie decât să te uiți la ceea ce face cealaltă parte pentru a controla informația.
Cine poate defini astăzi, cine poate determina astăzi ceea ce noi toți percepem ca realitate, are putere, poate conduce.
Așa că trebuie să ne ajutăm semenii să iasă din bulele produse de industria conștiinței, care sunt susținute în
multe feluri, dacă ne uităm la întregul complex ONG.
Deci oameni care sunt plătiți din banii contribuabililor pentru a întări mesajele, pentru a transmite
mesaje oamenilor pe care îi găsesc în mass-media de stat.
Dacă te uiți la ea, asta e calea de urmat.
Deci, dacă nu o contracarezi, atunci nu ai nicio șansă să trăiești în libertate.
Mi s-a părut foarte interesant că "a-ți spune părerea" este o formă importantă de protest. Și asta e chiar adevărat.
Dacă luăm teoria comunicării, în special teoria spiralei tăcerii a lui Elisabeth Nolle-Neumann, atunci acesta
este un mijloc de a sparge procesele de standardizare.
Această teorie a spiralei tăcerii spune că oamenii au o frică de izolare, că aceasta este cea mai
mare frică a noastră, de a fi excluși din asociere.
Dacă principalele mass-media raportează în mod consecvent pe o perioadă lungă de timp, iar eu nu sunt de acord, atunci, la un
moment dat, conform acestei teorii, voi înceta să mai vorbesc public pentru că
trebuie să mă tem că voi fi exclus din asociație.
Dar acolo, pe stradă, văd oameni care stau la tarabe și care au o altă opinie.
Eu ascult - am auzit brusc altceva de la masa alăturată din pub.
În compartimentul de tren, oamenii vorbeau cu totul altfel.
Era cineva care stătea pe plajă cu un prosop Kontrafunk.
Deci este evident că, până la urmă, există poziții opuse.
Acest lucru încurajează oamenii care altfel nu ar îndrăzni să își spună părerea.
Așa că mi se pare foarte interesant că acest lucru a fost evident recunoscut de oamenii care au participat la acest sondaj.
Măsura 3: Definirea obiectivelor proprii și comune Din păcate, a treia măsură concretă este adesea trecută cu vederea.
În același timp, este crucial.
Chiar dacă nu este ușor.
Este vorba despre definirea obiectivelor proprii și comune.
Pentru că dacă nu știm unde vrem să mergem, pentru ce luptăm și nu întotdeauna împotriva a
ce luptăm, atunci totul se termină în haos.
Fără obiective clare, nu există nicio strategie, nicio punere în comun a resurselor și niciun răspuns convingător
pentru cei care întreabă: "De ce ar trebui să mă alătur?"
Dacă nu poți spune ce susții, nu poți lua pe nimeni cu tine.
Deci există un prag de la gândire și simțire la acțiune.
Noi spunem adesea că călătoria este răsplata, și asta este aproape adevărat.
Așa că avem nevoie de un obiectiv pentru a avea o idee despre o cale.
Când am scopul, știu, ah, aceasta este calea.
Și apoi avem nevoie de cale pentru a avea curajul de a porni la drum.
Ne trebuie o idee despre traseu.
Așa că vin de la scop la cale și de la cale vin la plecare.
Și nu există nicio cale.
Poporul nu vede nicio cale.
Se spune că tu cauți o cale de ieșire, nu?
Acolo suntem. Deci căutăm calea.
Și dacă calea nu este clară, nu trebuie să pornesc la drum.
Nu trebuie să mă ridic.
Și întrebarea este, de asemenea, dacă obiectivul este clar.
De asemenea, obiectivele trebuie să fie clare.
Acesta este, de asemenea, un punct important.
Trebuie să fie un obiectiv ușor de atins - nu ușor de atins, ci un obiectiv concret realizabil.
Nu împotriva foametei sau a sărăciei în general, ci foarte specific.
Măsura 4: Auto-reflecția A patra măsură concretă pe care fiecare individ o poate
implementa imediat este una care este foarte nepopulară.
Pentru a reflecta asupra propriei persoane.
Un lucru pe care multor oameni nu le place să îl audă.
Știu că va exista o reacție imediată.
Ce legătură au toate astea cu mine?
Dacă încep prin a mă privi pe mine însumi, care este rolul meu în conflictul sau în nefericirea pe care o trăiesc, am de fapt
cea mai bună, dar poate și singura șansă de a schimba ceva.
Așa că, odată cu realizarea rolului meu, despre mine, am șansa de a face ceva diferit cu
mine, de a mă schimba, de a mă dezvolta.
În principiu, nu am această putere asupra nimănui.
Măsura 5: Acționați Să trecem acum la a cincea și ultima măsură pe care toată lumea o poate implementa imediat.
Și asta este actorie, da, actorie.
Nu contează ce - dar începeți cu ea.
Pentru că experimentați autoeficacitatea făcând-o singur.
Acțiunea ne dă putere și speranță pentru că putem vedea cum se mișcă lucrurile.
Ne dăm seama că putem face o diferență ca indivizi. Chiar dacă de multe ori doar la scară mică.
Dar fiecare contribuție contează. Chiar dacă este vorba doar despre a fi un model de urmat.
Libertatea noastră este mult mai mult decât a pune o cruce într-o cabină de vot o dată la patru sau cinci ani.
Libertatea noastră constă în faptul că trebuie să trăim în conformitate cu idealurile
noastre în fiecare moment, cu toate consecințele.
Și asta înseamnă în cele din urmă
Să devină un model de urmat.
Să devii un model pentru tine.
Să devină un model de urmat în fața familiei sale.
Să fie un model pentru cei din jurul său.
Practicarea fiecărei acțiuni în așa fel încât să vă puteți privi în oglindă dimineața și să
spuneți: da, trăiesc conform idealurilor mele.
Da, această lume în care trăiesc este poate suboptimală.
Ar putea fi chiar distopică.
Poate că risc mult cu asta.
Dar eu trăiesc această libertate în viața mea individuală.
Cred că numai atunci când un număr semnificativ de oameni vor dori să devină ei înșiși modele, să trăiască ceea ce își doresc
în viața lor de zi cu zi, ceea ce întreaga societate va deveni într-o zi, numai atunci lucrurile vor putea merge înainte.
Și acesta este, desigur, pasul important.
Ar trebui să fim cine suntem și să acționăm așa cum suntem.
Nu pentru că sperăm că va avea vreun impact asupra istoriei sau politicii în general, ci pentru că credem în ea.
Și de aceea cred că această atitudine de Etiam si omnes ego non, chiar dacă toți ceilalți fac ceva, eu tot nu am de gând
să o fac, este acțiunea sau atitudinea de care avem nevoie.
Să ne comportăm așa cum ne dorim, din convingere.
Și chiar dacă știm că totul este sortit eșecului, chiar dacă știm că suntem singurii care o fac oricum.
Din convingere, pentru că aceasta este calea noastră, pentru că noi credem că ceea ce este important nu
este cumva ceva ce va fi scris în cărțile de istorie.
Și dacă avem cetățeni și, mai presus de toate, politicieni care sunt ei înșiși modele, care sunt
personal ceea ce vor ca societatea să devină, atunci schimbarea este cu adevărat posibilă.
Și nici acum nu are nevoie de multe milioane.
De multe ori, tot ce este nevoie este o personalitate care poate fi cu adevărat un model autentic, în care
mulți oameni își pot spune: "Vreau să fiu ca el într-o zi", că schimbarea este posibilă.
Gândiți-vă doar la Evul Mediu.
Ce nu au realizat oameni precum Bernard de Clairvaux sau Sfântul Benedict?
Începând să întemeieze o mănăstire pe cont propriu, ei au provocat de fapt întreaga renaștere spirituală a
Occidentului și au fost, prin urmare, modele pentru generații și secole de oameni care au dorit să facă același lucru.
Nu este nevoie de milioane de oameni pentru ca toți să devină așa. De multe ori este nevoie de o singură persoană sau de
un grup mic pentru a transforma o cantitate incredibilă.
Dar chiar și acest lucru pare să fie foarte dificil astăzi, așa cum am spus.
Dar trebuie să ajungem acolo.
Aceasta este o chestiune individuală.
Da, individul poate atinge un nivel incredibil.
Doar prin faptul că este, că acționează, este văzut, este în relație cu ceilalți.
Noi înșine nici nu ne putem imagina cât de mult reușește fiecare dintre noi.
Nu știm pentru câți oameni am devenit modele în viața noastră. Cât de puține cuvinte au dus adesea la mari evoluții.
Da, avem nevoie de alți oameni în viața noastră. Dar nu, nu avem neapărat nevoie de ei pentru a schimba lumea.
Noi putem începe acum. Doar pentru noi.
Atunci este David împotriva lui Goliat.
Știm că David va câștiga în cele din urmă.
Da, David câștigă.
Și dacă ne uităm cu atenție la povestea lui David și Goliat, putem vedea unele paralele cu timpul nostru.
David nu a încercat să lupte ca Goliat.
Nu și-a pus armură. El nu a luat o sabie.
El nu a intrat în luptă corp la corp.
David și-a dat seama că va pierde pe acest teren.
Așa că a făcut altceva.
A folosit ce a putut, cu ce era obișnuit. Praștia lui, agilitatea lui.
Și-a păstrat distanța.
Atunci a profitat de moment, unul singur.
A țintit singurul punct în care Goliat era vulnerabil.
Este exact ceea ce a făcut diferența.
David nu a ezitat.
El nu a așteptat condiții mai bune.
A acționat atunci când i s-a ivit ocazia.
Și poate că tocmai acesta este punctul decisiv pentru noi astăzi.</b
Schimbarea nu înseamnă să joci după regulile celor puternici.
Înseamnă să vă recunoașteți propriile posibilități, propriile puncte forte și să aveți curajul să
le folosiți atunci când este momentul potrivit.
Nu putem forța oportunitatea în sine.
Dar putem fi pregătiți, clar, treji. Astfel încât să nu ezităm când vine.</b