[VYCHOVÁVALI NÁS, ABY SME SA STALI SLOBODNÍKMI?
Nadvláda v detskej izbe je najväčším politickým záujmom, aby bolo možné vládnuť ľuďom, ktorí potom vyrastú.
[Môžeme prinútiť ľudí, aby sa zobudili?
Ako mám formovať svoje posolstvo, aby sa ľudia pridali?
Mojou prvou reakciou je vždy: "Zabudnite na to.
Nemôžete dostať ľudí cez správy.
Musia si prejsť vlastnou skúsenosťou.
Musia sami zažiť bolesť.
Rozdelenie je princíp, ktorý má zabrániť tomu, aby protestné hnutia dosiahli práve toto, a to zjednotiť sa okolo jednej osoby
a urobiť protest schopným získať väčšinu a schopným vládnuť.
Čím viac sa ľudia sústredia na podstatné konflikty, tým menej energie sa minie a utrpenia
sa spôsobí v týchto malicherných vojnách.
V skutočnosti sa to môže stať relatívne rýchlo a dokonca bezproblémovo, ak niekoľko ľudí tu a tam spojí svoje sily.
Zmena začína jednoduchou otázkou.
Čo môžeme urobiť?
Presne táto otázka bola v centre Barometra slobody 2025, ktorý som uskutočnil spolu s A-WEF.
Online prieskum, ktorého sa zúčastnilo viac ako neuveriteľných 22 000 ľudí.
22 000 ľudí, ktorí dali jasnú odpoveď.
Majú toho dosť.
Dosť bolo politického paternalizmu, dosť bolo mediálnej manipulácie, dosť bolo podkopávania demokracie.
Vôľa postaviť sa proti tomu je veľká, ale blokády sú rovnako veľké.
Naozaj to chceme vedieť.
Čo paralyzuje pokojný protest a čo je potrebné, aby sa frustrácia konečne zmenila na hnutie?
Tak som pokračoval v hľadaní a našiel som odpovede.
Vážení diváci, práve si vypočujete sústredené odborné znalosti.
Esencia viac ako 10 hodín rozhovorov so siedmimi renomovanými akademikmi.
Od historikov po psychoanalytikov a komunikačných vedcov.
Vysokokvalifikovaní odborníci vo svojom odbore, ktorí z rôznych uhlov pohľadu objasňujú naše kľúčové otázky:</b
Sedem odvážnych ľudí, ktorí kladú nepríjemné otázky a dávajú rovnako nepríjemné odpovede.
Tí, ktorí sa pýtajú a sami sa zasadzujú za zmenu.
Zvyšujú hlas.
A spoločne sme viedli hĺbkové diskusie, aby sme zistili, ako môžeme spojiť sily pre lepšiu budúcnosť.
Ako môžeme byť spoločne silní proti rozdeleniu, korupcii, lži a propagande, proti tyranii a
vojne. A za mier, slobodu, ľudskosť a čestnosť.</b
Aj keď sa nezhodneme na všetkom, existujú spoločné ciele, ktoré nás spájajú.</b
A presne tak to bude aj s vami, milí diváci.</b
Pretože aj vy ste sa zapli, aby ste zistili, ako sa z nespokojnosti môže stať zmena.
Aké sú prekážky, aké sú možnosti a čím môžete prispieť vy sami.
A môžem vám povedať: ak si kladiete tieto otázky, už ste urobili prvý veľký krok. Pretože zmena sa začína u vás samých.</b
Človek je oveľa mocnejší, než si o sebe často myslí.
Vládnutie v detských jasliach je najväčším politickým záujmom, aby bolo možné vládnuť ľuďom, ktorí potom vyrastú.
Väčšina ľudí je odcudzená sama sebe.
Výchovou, vzťahovými chybami, že sa nemôžu stať takými, akými sú navrhnutí, akými sa
chcú vyvíjať, ale takými, akými sa musia stať.
Väčšina detí sa však nakoniec dokáže prispôsobiť očakávaniam.
Adaptácia ako stratégia prežitia, ako ju opisuje Dr. Hans-Joachim Maaz.
niečo, čo sa mnohí ľudia naučia veľmi skoro.
Tí, ktorí splnia očakávania, získajú uznanie.
Ten, kto sa prispôsobuje, nevyniká.
A často ste za to dokonca odmenení.
Tento vzor môže fungovať dlho.
Niektorí ľudia s ňou prechádzajú životom dobre.
Problémom sa stáva, keď sa niečo zmení.
Keď sa svet stáva neistejším, keď staré pravidlá prestávajú platiť.
Keď spoločenské otrasy otrasú vaším vlastným pohľadom na svet</b
Keď staré adaptačné správanie už nie je správne.
Vtedy môže nastať kríza.
V tejto chvíli by sa malo niečo skutočne stať.
Musíte sa pozrieť dovnútra a úprimne sa konfrontovať s vlastnou históriou.
Ale práve tomu sa mnoho ľudí vyhýba, pretože to bolí.
Pretože to spochybňuje všetko, na čom ste postavili svoj život.</b
Namiesto zmeny mnohí zostávajú konformní - aj v dospelosti.
Aj keď si už dávno uvedomili, že sú nespokojní.
Doktor Maaz vo svojej terapeutickej práci uvádza, že niektorí ľudia dokonca ochoreli
preto, lebo sa roky ohýbali a klamali sami sebe.
A teraz príde niečo, čo mnohí možno poznajú.
Keď sa ľudia začnú zbavovať tohto vzorca, často sa cítia vnútorne lepšie.
Na vonkajšej strane je to však ťažšie.
Vzťahy sa menia.
Vzniká napätie.
To je spravidla veľmi často cena, ktorú zaplatíte, keď začnete vidieť jasne.
Čosi, čo mnohí z kritických ľudí, ktorí sa dnes zobudili, museli zažiť na vlastnej koži.
A tento konflikt sa netýka len dospelých, ale aj detí.</b
Pretože čo sa stane, keď sa rodičia snažia byť k deťom úprimní, keď ich povzbudzujú, aby boli sami sebou a kriticky sa pýtali?
Tieto deti často končia v konflikte, hovorí Hans-Joachim Maaz.
Konflikt medzi tým, čo zažívajú doma, a tým, čo od nich očakáva škola a spoločnosť.
Ako rodičia máme v podstate len možnosť vychovávať svoje deti tak, aby zapadli do nefunkčnej,
normopatickej spoločnosti, alebo sa k nim budeme správať ľudskejšie, čestnejšie, otvorenejšie.
Vtedy majú deti veľký problém dosiahnuť úspech v normopatickej spoločnosti.
To je ťažké zistenie.
Rodičia stoja pred dilemou.
Ak prispôsobia svoje deti, majú väčšiu šancu udržať krok so systémom.
Ak vychovávajú svoje deti otvorene, úprimne a kriticky, je to pre ne často ťažšie.
Ťažšie v škole, ťažšie v spoločnosti.
Tragický rozpor, o ktorom treba diskutovať.
A najmä, ako by sa rodičia mali skutočne vysporiadať s touto dichotómiou, aby sa v
konečnom dôsledku dosiahla slobodná spoločnosť.
Či je riešenie naozaj
A ja si dovolím pochybovať, že spočíva vo výchove detí k nečestnosti a k činom.
Vidíme teda, že korene zla, konformizmu, podriadenosti a neschopnosti postaviť sa za
svoje práva často ležia v detstve a mladosti.
Ak ste sa nikdy nenaučili postaviť sa sami za seba, budete to mať ťažké aj v dospelosti.
Vyriešenie všetkých týchto problémov je veľmi dôležité, ak chceme osvietenú, zodpovednú a samostatnú spoločnosť.
Nie je to však niečo, čo sa dá urobiť zo dňa na deň.
To, čo však môžeme zmeniť okamžite, je naše vlastné správanie voči blížnym.
Práve teraz.
A to nás privádza k ďalšej veľkej téme.
Všetci, ktorí sa dokázali vymaniť z konformizmu a ísť životom nezávisle, samostatne a odvážne, majú v sebe veľký dar.
Jasnosť, odvaha, osobná zodpovednosť, schopnosť klásť si otázky a postaviť sa za seba.
S týmto darom môžu pomáhať aj iným, tým, ktorí ešte nedokážu vyjsť zo svojej kože, ale možno chcú.
To si však vyžaduje komunitu, výmenu, podporu a siete.
Pretože, ako sa hovorí, silní sme len spolu. A áno, presne tak to je. Sám často stojíš na mieste.
Barometer slobody 2025 ukazuje, že mnoho ľudí sa cíti osamelo.
Chceli by sa viac zapojiť, ale chýba im komunita a súdržnosť.
A z prieskumu tiež jasne vyplýva, že mnohí si uvedomujú nasledujúce.
Rozdelenie, zámerne podnecované médiami a politikou, bráni spoločnému vplyvu na spoločné ciele.
Politologička a výskumníčka demokracie profesorka Ulrike Guérotová má v tomto smere tiež jasno.
Rozdelenie je princíp, ktorý má zabrániť tomu, aby protestné hnutia dosiahli práve toto, a to zjednotiť sa okolo jednej osoby
a urobiť protest schopným získať väčšinu a schopným vládnuť.
Divízia nie je náhoda.
Je to starý princíp dominancie: rozdeľuj a panuj.
niečo, čo sa používa už niekoľko tisícročí.
Dnes je to ľavica proti pravici, očkovaní proti neočkovaným, žena proti mužovi.
Rozdelenie, opozícia, je všade.
Vedúci politici a ich médiá zasievajú nezhody, burcujú proti sebe, pracujú s kontaktnou vinou, rozdeľujú dobrých na zlých.
Najpravdepodobnejšie práve preto, aby sa ľudia nemohli zjednotiť, aby boli spoločne silní pre
vyššie ciele, ktoré by mnohých skutočne zjednotili.
Mier, sloboda, spravodlivý svet, dobrý život pre všetkých.
Aby sme na tom mohli spoločne pracovať, bol by potrebný dialóg, ale tomu sa bráni.
Miesto toho sa nechávame vtiahnuť do drobnej zákopovej vojny, hovorí odborník na komunikáciu a psychológ Dr. Roman Braun.
Podľa neho by sme mali všetku energiu minúť tam, v týchto zákopových vojnách.
Máme byť rozptýlení, zatiaľ čo skutočné machinácie, ktoré nám skutočne škodia, sa odohrávajú v pozadí.
Keď si ľudia uvedomia, že protivníkom nie je druhý občan, ale mechanizmy, ktoré za ním stoja, niečo sa zmení.
Vtedy bude opäť priestor na skutočnú akciu.
Rozdelenie oslabuje.
To sa prejavuje nielen dnes, ale aj v histórii.
Historik a filozof profesor David Engels upozorňuje, že odpor vždy potrebuje spoločenstvo.
Bez spoločného "my" je protest neúčinný.
Hovorí o občianskych revolúciách z minulých čias, ktoré dnes v tejto podobe sotva budú existovať, pretože...
Takéto prvky odporu, revolúcie, si prirodzene vyžadujú aj zodpovedajúcu solidárnu občiansku
komunitu alebo masu ľudí, alebo ako to nazvať.
Ďalším problémom však je, že väčšina týchto ľudí v Európe sa už nepozná, pretože sú tak rozdrobení politikou identity a
migráciou, že už neexistuje žiadna prirodzená solidarita.
Keď sa ľudia prestávajú cítiť prepojení, je ťažké sa za niečo spoločne postaviť.
Ak každý bojuje len za seba, nemá silu na zmenu.
A presne to dnes často zažívame.
Hodnoty sú to, čo drží spoločnosti pohromade, čo ich robí silnými a spája ich.
Ceny sú tiež to, čo ľudí podporuje, čo im dáva smer a čo ich núti riskovať.
Profesor Engels hovorí jasne: Bez vyšších hodnôt, ktoré presahujú vlastný život a osobné šťastie, sa sotva niekto bude
zasadzovať za ciele ako mier, sloboda alebo spravodlivosť.
Aspoň pokiaľ sa ho to priamo netýka.
V súčasnosti to považuje za hlavný problém pri protestoch proti súčasnej nespravodlivosti.
Mnohí ľudia stále žijú príliš pohodlne na to, aby opustili svoju komfortnú zónu, najmä keď sa
za najväčšie dobro považuje ich vlastné blaho.
Teda práve preto, že chýba ochota riskovať pre nadradené ciele.
Podľa kresťanského profesora Engelsa spočíva príčina tohto nedostatku predovšetkým v nedostatku viery.
Problémom je, že v spoločnosti, v ktorej už neexistuje žiadna skutočná absolútna pravda a v ktorej sa vlastný život vníma veľmi
materialisticky, v ktorej ľudia už neveria v pravdu, neveria v Boha, neveria v posmrtný život, neveria v
absolútno, ale za najdôležitejší a absolútny považujú len svoj vlastný malý lokálny život.
V takejto situácii máme prirodzene len málo dôvodov na to, aby sme skutočne vyšli do ulíc, aby sme niečo
obetovali, aby sme obetovali pohodlie, možno aby sme obetovali vlastný život pre vyšší cieľ.
Samozrejme, nespravodlivý režim môže zájsť dosť ďaleko, kým ľudia vyjdú do ulíc.
Solidaritu ľudí zároveň rozbíja masová migrácia, politika identity a rozpad rodín.
Až rodina je teraz roztrieštená.
To znamená, že v skutočnosti zostalo len veľmi málo toho, za čo sa oplatí bojovať, aspoň zo strany Európanov.
Pokiaľ je váš život primerane pohodlný, často zostávate na mieste.
Pohodlie vás upokojuje. A to je časť problému.
Profesor Engels kladie vieru v Boha do centra, keď hovorí o vyšších hodnotách.
Ľudské bytosti môžu byť samozrejme podporované aj inými, nadradenými hodnotami, ktoré ich motivujú a dodávajú im silu.
Je veľmi dôležité, aby sme opustili svoju komfortnú zónu len vtedy, ak chceme na tomto svete dosiahnuť
viac než len maximalizovať svoje vlastné šťastie.
Sociológ Günter Roth poukazuje na podobné jadro.
Triezvo hovorí: tí, ktorí len zvažujú, či sa oplatí protestovať, sa málokedy stanú aktívnymi.
Ale mnohí by urobili presne to.
Pri rozhodovaní, či podniknúť kroky, vychádzajú výlučne z analýzy nákladov a výnosov.
A často sa viac oplatí zostať v pokoji.
A ako vieme z experimentov s pomáhajúcim správaním, je to tiež pravda: Čím viac ľudí sa pozerá, čím viac ľudí vidí problém
alebo nehodu, tým menšia je pravdepodobnosť, že niekto pomôže.</b
Čím väčšia je pravdepodobnosť, že všetci čakajú na ostatných.
Nanešťastie sme presýtení a žijeme v mimoriadne bohatej spoločnosti.
Mnohí sa zmierili.
Ostatní sa sťahujú.
Ostatní emigrujú.
Protest je odložený alebo úplne zrušený.
Politologička profesorka Ulrike Guérotová to tiež považuje za veľký problém.
Hovorí o ústupe a úteku ako o hlavnom probléme, keď príde na otázku: Kto sa vlastne postaví?
Myslím si, že väčším problémom namiesto protestov a ich neúčinnosti je takmer tendencia k privatizácii.
Jsem vyčerpaný, nemôžem pokračovať, nemá to zmysel. Nikam sa nedostaneme.
Áno, mnohí ľudia sú znechutení. Mnohí emigrujú zo strachu z toho, čo príde.</b
Iní sa s protestmi vydávajú do zahraničia, pretože sa obávajú osobných následkov doma.
Tento strach z individuálneho znevýhodnenia vo všeobecnosti bráni mnohým ľuďom vyjadriť
sa verejne alebo sa akokoľvek angažovať.
Problém, ktorým sa zaoberá aj vedec Michael Meyen.</b
Mayen to hovorí jasne.
Je to označené. Nálepka sa lepí na tých, ktorí protestujú alebo jednoducho kriticky spochybňujú.
Sú hanobení a znevažovaní. Aby sme sa nedozvedeli nasledujúcu pravdu:
Áno, presne tak, je nás veľa.
Mnoho viac, ako si myslíme.
Pretože tí, ktorí sa postavia proti nespravodlivosti, ktorí varujú a poukazujú na lži, sú zámerne držaní dole.
Vďaka tomu sa ich počet zdá byť menší, ich vplyv slabší a ich hodnota nižšia, než v skutočnosti je.
Toto vnímanie však nezodpovedá ani tak realite, ako skôr výsledku úspešnej propagandy.
Toto odrádza najmä mladých ľudí.
Tí, ktorí ešte stále majú čo stratiť, a preto sa vyhýbajú tomu, aby sa pridali na stranu nadávajúcich,
pravicových extrémistov alebo akýchkoľvek iných termínov.
Komunikačný vedec Michael Meyen hovorí jasne: existuje potenciál pre protest.</b
Takisto nie je malý, ale je nerovnomerne rozložený.
Približne vieme, že tento protestný potenciál predstavuje tretinu populácie.
Vieme tiež, kde tento protestný potenciál sídli alebo žije.
Je to skôr staršia klientela, viac vidiecka klientela. Skôr nie úspešní podnikatelia. Nikto, kto je stále
odkázaný na to, že dostáva niečo zadarmo od štátu.
Keď sú mladí ľudia na pochybách, riskujú všetko.
Vieme to z histórie revolúcie.
Vždy to boli mladí ľudia, ktorí prinášali zmeny, pretože boli ochotní riskovať veľa pre veľmi dlhý život.
U starších ľudí je to ťažšie.
Na vidieku je to oveľa ťažšie.
Je to obzvlášť ťažké, keď si uvedomíte, že moc - kde sa určuje, ako sa má interpretovať realita - je
teraz v univerzitných mestách, vo veľkých mestách, a nie tam, kde je väčší potenciál pre protest.
A navyše, reinterpretácia histórie by mladých ľudí odradila.
Ak sa pozrieme do minulosti, zistíme, že všetko, čo sa stalo pred rokom 1933, sa dnes označuje ako
prehistória národného socializmu v temnej minulosti Nemecka.
To sťažuje odkazovanie na pozitívne veci z predchádzajúcich storočí, rokov.
Nemcom sa napríklad neustále opakuje, že taká a taká revolúcia je zbytočná.
Každá revolúcia v Nemecku zlyhala.
Ak sa na vec pozriete bližšie, vôbec to nie je pravda.
Ak sa pozriete na dlhodobé účinky revolúcie v roku 1848, na revolúciu v roku 1918, na
povstanie námorníkov, na revolúciu v NDR v roku 89.
V rozprávaní, v rozprávaní o tejto revolúcii, sú však dôležité veci potlačené.</b
Ak sa nemýlim, zdá sa, že revolúcie zlyhali v prvom rade preto, lebo revolucionári neboli pripravení siahnuť po poslednej
možnosti - teda jednoducho zabiť svojich protivníkov -, ale namiesto toho sa rozhodli pre
vyjednávanie, pre normálnu ľudskú interakciu.
Ak mi to nepovedali, potom nechápem, prečo boli revolucionári z roku 1848 buď mŕtvi, alebo utiekli
do Ameriky, alebo sa vytratili do bezvýznamnosti.
A potom je tu ešte niečo.
Ľuďom sa hovorí, že oni sami sú súčasťou bláznivej menšiny.
Funguje to tak, že jednoducho neprejavíte protest.
To bráni ostatným, aby sa pridali. A tiež to zabraňuje tomu, aby vôbec vznikla verejná diskusia o kritizovaných témach.
Podľa politologičky Ulrike Guérot je preto jasné, že protest môže byť účinný len vtedy, ak je viditeľný.</b
Často to však nie je pravda.
A najmä nie vtedy, keď sa protesty nepáčia vládnucemu režimu.
Často to teda nie je preto, že by sa príliš málo protestovalo.
Problém je predovšetkým inde.
Inými slovami, myslím, že v skutočnosti máme veľa protestov.
Problémom je, že protest nikam nevedie.
Nezdá sa, že by sa protest nejako artikuloval, že by sa zmenila legislatíva, že by sa podali demisie, že by sa obnovila
dôvera. Inými slovami, že sa nejakým spôsobom prijmú opatrenia, kde to potom ľudia aj uvidia: protest priniesol ovocie.
To znamená, že moja otázka neznie, či dostatočne demonštrujeme.
Mojou otázkou je: kde je protest?
To je moja prvá otázka. A nezdá sa, že by to niekam smerovalo.
A druhá otázka znie: Ktorý protest je dnes ten dobrý?
Pretože máme v podstate názorovo rozdelenú krajinu. A v tomto ohľade už rozlišujeme medzi dobrými a zlými protestmi.
Napríklad, keď máme protesty ako minulý rok - všetci proti pravici - potom je to dobrý
protest. Ukazuje sa to všade, vo všetkých médiách.</b
Ale keď sa, ako napríklad nedávno v Haagu, konali naozaj, naozaj veľké protesty proti Gaze,
proti genocíde v pásme Gazy, tak to nie je vidieť.
Máme tiež otázku: Ktorý protest bude zobrazený?
V posledných rokoch sme sa dostali do situácie, keď je protestovanie ako narúšanie
verejného poriadku takpovediac zakázané aj zákonom.
A preto je protest čoraz tichší.
Situácia vo vede, v oblasti, v ktorej sa vytvára poznanie, je podobná situácii v proteste.
Vedomosti, na základe ktorých sa rozhoduje politika, medicína a nakoniec celá spoločnosť.
Ale aj tu sú povolené len určité príbehy.
Rôzne výskumné prístupy sú často diskreditované rámcovaním, napríklad ako pravicovo extrémistické alebo
pochybné, čím sa stávajú od začiatku nedôveryhodnými.
Ale sú tu aj kolegovia, ktorí hovoria, že nie, že už nepotrebujeme požiadavku kontroverzie
pre niektoré veci, napr. klimatické zmeny, áno.
A to ma celkom zaujalo, pretože tento kolega o klimatických zmenách potom povedal, že by chcel najprv analyzovať
fakty, aby ukázal, že to vôbec nie je kontroverzné.
Takže teraz, naivný ako ja, som si pomyslel: Dobre, on tam bude prezentovať nejaké
klimatické údaje alebo klimatické korelácie.
Ale on vôbec nie.
Vzal si štúdiu, ktorá ukazuje, že v Európe klimatické zmeny spochybňujú najmä radikálne
pravicové alebo takpovediac krajne pravicové strany.
A preto by sa nimi nemalo zaoberať, pretože sú protiústavné.
Takže ak sa niečo také berie vážne ako vedecké tvrdenie, potom máme skutočný problém.
Mnohí sa držia späť. Mnohí radšej nepovedia nič. Z rôznych dôvodov:
Môže to byť opatrnosť, strach, neistota alebo jednoducho nedostatok možností.
Ulrike Guérot zastáva veľmi podobný názor.</b
Takisto hovorí, že to takto nemôže pokračovať.
Protest musí byť hlasnejší. A musí byť väčší.
Pretože len tak by sme mali šancu, že to uvidíme.
Inými slovami, hovoríme o tom, že občania chcú vyjadriť svoju nespokojnosť a že táto
nespokojnosť sa premietne do politických zmien.
A to sa už jednoducho nestáva. Ani prostredníctvom online protestu, ani prostredníctvom analógového protestu.
Teraz je otázkou, či je to ešte správna forma protestu.
Odpoveď je vlastne nie.
A otázka znie: Kde by ste teda mohli začať protestovať?
Samozrejme, mohli by fungovať aj iné radikálne formy protestu.
Povedal by som generálny štrajk.
Napr., že nechceme ísť do vojny.
Inou formou protestu by samozrejme mohlo byť odstúpenie od vecí takpovediac na individuálnej úrovni,.
Jediné, čo môžem povedať, je, že sú veľmi drahé.
Musíte byť veľmi odhodlaní. Musíte urobiť veľký prieskum, aby ste si mohli povedať: nepôjdem
tam, nebudem za to platiť. Už tam nepôjdem.
Neviem, od Amazonu nekupujem. Teraz platím len v hotovosti.
Teda samozrejme, že to všetko môžete urobiť. A toto sú veľmi špecifické stratégie osobného odriekania.
Ale potom je skutočnou otázkou, ako dlho to vydržíte.
V tomto ohľade si myslím, že ide o formy protestu: Demonštrácie, generálny
štrajk, individuálny protest v malom rozsahu.
Ako môžeme dosiahnuť, aby sa zúčastnilo čo najviac ľudí?
Mnohí sa domnievajú, že správne posolstvo treba len správne komunikovať, že nedostatočná ochota
zúčastniť sa je predovšetkým problémom komunikácie.
Falšný údaj, hovorí Michael Meyen.
Bolo to o niečom úplne inom.
Toto je otázka, ktorá je takmer vždy prvou vecou, ktorú mi ako výskumníkovi médií položia.</b
Ako mám formovať svoje posolstvo, aby sa k nemu ľudia pridali?
Mojou prvou reakciou je vždy: Zabudnite na to.
Ľudí nezískate prostredníctvom správ, musia si prejsť vlastnou skúsenosťou.
Musia sami zažiť bolesť, musia si uvedomiť, že sa niečo musí zmeniť, aby sa cítili lepšie.
Nedonútite ľudí, aby urobili veci, o ktorých ste sami presvedčení, že ich treba
urobiť, len pomocou komunikačných správ.
To je problém.
Je to problém aj preto, že vieme, že životný cyklus si vyžaduje určitý čas, kým môžete mať takéto skúsenosti.
Kým si neuvedomíte, že ste narazili na stenu, že už nemôžete ísť ďalej.
Vždy som sa vo svojom výskume pýtal, čo vedie k tomu, že jeden človek skončí na strane protestov a druhý v
prípade pochybností financuje Antifu alebo stojí s babičkami proti pravici či podobným skupinám.
A vždy je to skúsenosť, ktorá je v rozpore s naratívom šíreným prostredníctvom štátnych médií alebo iných vzdelávacích kanálov,
univerzít, škôl, centier vzdelávania dospelých a múzeí.
Musí to byť osobná skúsenosť.
To si vyžaduje čas, najmä keď ste mladí a stále sa snažíte dostať dovnútra.
Mladých ľudí by som vôbec neodsudzoval.
Najprv si musia vybudovať svoj vlastný život.
Takisto sa musia prispôsobiť.
Musia sa pokúsiť dostať do pozície.
A potom si v určitom momente uvedomia, že ani im to nemusí vyjsť.
Musíte byť trpezliví a menej pracovať na návrhu správ.
Toto povinné očkovanie by bolo niečo, čo by sa dostalo do tela.
A ľudia boli pripravení, bez ohľadu na komunikáciu, každý pondelok - aj keď nebolo dobré počasie.
Ľudia si teda musia ísť doslova po krku, hovorí Michael Meyen.
Mnoho viac ako len malé štipnutie do peňaženky.
Musí to byť niečo, čo ohrozuje vašu vlastnú existenciu, váš vlastný život.
Jedine vtedy sú mnohí ľudia pripravení opustiť svoju komfortnú zónu.
Jediným problémom je, že vtedy už môže byť často neskoro.
David Engels je tiež skeptický, pokiaľ ide o rozšírený odpor obyvateľstva.
Občania sú príliš letargickí.
Mnohí nechceli hrať aktívnu úlohu pri formovaní vecí, ale radšej ich nechali, aby sa diali.</b
História nás učí, že o osude mnohých nakoniec opäť rozhodnú niekoľkí.
Nakoniec zvíťazí iná elita, ktorá bude hnacou silou zmeny.
Podľa názoru profesora Engelsa sa musíme vzdialiť od myšlienky zásadnej demokratickej zmeny zdola vo veľkom meradle.
Historik uvádza ako príklad aj obdobie koronavírusov.
Minimálny príklad je Michael Meyen.
David Engels hovorí, že celkovo sa systému darí pomerne dobre uplatňovať autoritatívny prístup.
Ak aj existoval odpor, bol v pomere k celkovej populácii obmedzený.
Ale len málokto by sa skutočne otvorene vzbúril.
Hovorí sa: stratégia porazí masu.
Nemusí ísť nevyhnutne o to, aby ste oslovili viac a viac ľudí alebo motivovali viac a viac nových ľudí.
Oveľa dôležitejšie je niečo iné.
Tí, ktorí sú už dnes pripravení bojovať za lepšiu budúcnosť, sa musia lepšie zjednotiť.
Potrebujú jasnejšiu stratégiu a musia byť schopnejšie konať spoločne.
David Engels tak v jednom bode jasne odporuje názoru Ulrike Guérotovej.
Podľa nej sa protestné hnutia musia stať väčšími a predovšetkým viditeľnejšími.
Michael Meyen však upozorňuje, že motivovať ľudí k protestom je mimoriadne ťažké, najmä prostredníctvom správ.
Nakoniec je rozhodujúcim faktorom vaša vlastná skúsenosť.
Kde sú podobnosti?
Na čom môžeme stavať?</b
Prvý bod je jasný:</b
Zmena začína u nás, u jednotlivca.
Mnohí ľudia sa však nikdy nenaučili prevziať zodpovednosť.
Naučili sa plniť očakávania, vyhýbať sa konfliktom a prispôsobovať sa.
A predsa - v našich krajinách je veľký potenciál, pretože existujú.
Ľudia s vyššími hodnotami.
Ľudia, ktorí žijú samostatný život, preberajú zodpovednosť a budujú mosty.
A tu som s Davidom Engelsom.
Masy nepotrebujeme.
O ľudí nie je núdza.
Je tu nedostatok spojenia.
Zmena sa nezačína v masách.
Začne sa to u jednotlivca.
Takže otázka znie: čo môže jednotlivec konkrétne urobiť?
Tu a teraz.
Presne o tom je výhľad.
[VÝHĽAD: ČO UROBIŤ?
Mnohí ľudia chcú niečo urobiť.
Vôľa je tu.
Čo často chýba, je smerovanie.
Takže prvým krokom nie je pýtať sa, ako môžeme zapojiť viac ľudí, ale skôr čo môžu skutočne urobiť: Čo
môžu tí, ktorí sú už ochotní robiť, skutočne robiť?
Tú istú otázku som položil mnohým respondentom, s ktorými som robil rozhovor v rámci tohto dokumentu.</b
A výsledkom bolo päť konkrétnych opatrení, ktoré môže každý okamžite zaviesť.
Opatrenie 1:
Vytvárajte komunity a siete
Okrem trpezlivosti je vlastne mojou druhou radou nadväzovanie kontaktov.
Toto je dôležitý bod.
Milície sa navzájom našli. Protestné skupiny sa našli navzájom.
V celom nemecky hovoriacom svete existujú skupiny, ktoré sa pravidelne stretávajú, pracujú na obsahu, združujú sa.
Aj keby to bolo len preto, že sa zaujímajú o výživu, pretože premýšľajú o tom, ako si môžu
zariadiť svoju záhradu, aby sa mohli zabezpečiť.
Je nevyhnutné udržať tieto štruktúry pri živote, aby sme boli pripravení, keď sa naskytne príležitosť
realizovať to, čo je pre život mnohých ľudí kľúčové: právo vyjadriť sa k podmienkam, v ktorých žijú.
Musíme budovať zdola nahor.
To je základ, že nesmieme staviť všetky karty na politiku, ale: Musíme najprv zdola obnoviť túto odolnú
občiansku spoločnosť, ktorá sa dokáže brániť aj proti nej.
Opatrenie 2: Hovoriť svoj názor Druhé konkrétne opatrenie, ktoré môže každý okamžite realizovať, je: Hovoriť svoj názor.
Šírte informácie a podporujte nezávislé médiá, pretože informácie sú všetko.
Informácie sú kľúčom.
Stačí sa pozrieť na to, čo robí druhá strana, aby kontrolovala informácie.
Ktokoľvek môže dnes definovať, ktokoľvek môže dnes určiť, čo všetci vnímame ako realitu, má moc, môže vládnuť.
Musíme teda pomôcť našim blížnym, aby sa dostali z bublín, ktoré vytvoril priemysel vedomia, ktorý je
podporovaný mnohými spôsobmi, ak sa pozriete na celý tento komplex mimovládnych organizácií.
Teda ľudia, ktorí sú platení z peňazí daňových poplatníkov, aby posilňovali posolstvá, aby ľuďom
sprostredkovali správy, ktoré nájdu v štátnych médiách.
Ak sa na to pozriete, je to správna cesta.
Takže ak tomu nebudete čeliť, nemáte šancu žiť v slobode.
Veľmi ma zaujalo, že "vyjadrenie vlastného názoru" je dôležitou formou protestu. A to je skutočne pravda.
Ak si vezmete teóriu komunikácie, najmä teóriu Elisabeth Nolle-Neumannovej o špirále mlčania, potom je
to prostriedok na rozbitie procesov štandardizácie.
Táto teória špirály mlčania hovorí, že ľudia majú strach z izolácie, že je to náš
najväčší strach, že budeme vylúčení zo združenia.
Ak popredné médiá dlhodobo konzistentne informujú a ja s tým nesúhlasím, potom sa podľa tejto teórie v určitom
momente prestanem verejne vyjadrovať, pretože sa musím obávať, že budem vylúčený zo združenia.
Ale na ulici vidím ľudí, ktorí stoja pri stánkoch a majú iný názor.
Počúvam - zrazu som počul niečo iné od vedľajšieho stola v krčme.
V kupé vlaku sa ľudia rozprávali úplne inak.
Na pláži sedel niekto s uterákom Kontrafunk.
Takže zrejme predsa len existujú protichodné stanoviská.
To potom povzbudzuje ľudí, ktorí by sa inak neodvážili povedať svoj názor.
Takže považujem za veľmi vzrušujúce, že si to zjavne uvedomili ľudia, ktorí sa zúčastnili tohto prieskumu.
Opatrenie 3: Definovať vlastné a spoločné ciele Tretie konkrétne opatrenie sa bohužiaľ často prehliada.
A zároveň je to veľmi dôležité.
I keď to nie je ľahké.
Je to o definovaní vlastných a spoločných cieľov.
Pretože ak nevieme, kam chceme ísť, za čo bojujeme a nie vždy proti čomu, potom všetko skončí chaosom.
Bez jasných cieľov neexistuje žiadna stratégia, žiadne združovanie zdrojov a žiadna presvedčivá odpoveď pre
ostatných, ktorí sa pýtajú, prečo by som sa mal zapojiť.
Ak nedokážete povedať, za čím si stojíte, nemôžete so sebou nikoho vziať.
Takže existuje prah od myslenia a cítenia k činom.
Často hovoríme, že odmenou je cesta, a je to takmer pravda.
Takže potrebujeme cieľ, aby sme vôbec získali predstavu o ceste.
Keď mám cieľ, viem, že toto je cesta.
A potom potrebujeme cestu, aby sme mali odvahu vyraziť.
Potrebujeme predstavu o ceste.
Takto prichádzam z cieľa na cestu a z cesty prichádzam k odchodu.
A nie je žiadna možnosť.
Ľudstvo nevidí žiadnu možnosť.
Takže sa hovorí, že hľadáš cestu von, však?
Tade sme. Takže hľadáme cestu.
A keď cesta nie je jasná, nemusím sa na ňu vydať.
Nemusím vstať.
A otázkou tiež je, či je cieľ jasný.
Aj ciele musia byť jasné.
Toto je tiež dôležitý bod.
Musí to byť ľahko dosiahnuteľný - nie ľahko dosiahnuteľný, ale konkrétny dosiahnuteľný cieľ.
Nie proti hladu alebo chudobe všeobecne, ale veľmi konkrétne.
Opatrenie 4: Sebareflexia Štvrté konkrétne opatrenie, ktoré môže každý jednotlivec okamžite realizovať, je veľmi nepopulárne.
Premýšľať o sebe.
Čosi, čo mnohí ľudia neradi počujú.
Viem, že to bude mať okamžitú odozvu.
Čo to má všetko spoločné so mnou?
Ak začnem tým, že sa pozriem na seba, aký je môj podiel na konflikte alebo na nešťastí, ktoré prežívam, mám
vlastne najlepšiu, ale možno jedinú šancu niečo zmeniť.
Takže s uvedomením si svojej úlohy, seba samého, mám šancu urobiť so sebou niečo iné, zmeniť sa, rozvíjať sa.
V podstate nemám nad nikým takú moc.
Opatrenie 5: Prijať opatrenia Prejdime teraz k piatemu a poslednému opatreniu, ktoré môže každý okamžite realizovať.
A to je herectvo, áno, herectvo.
Nezáleží na tom, čo - ale začnite s tým.
Pretože sebaúčinnosť zažívate tým, že to robíte sami.
Činnosť nám dáva silu a nádej, pretože vidíme, ako sa veci hýbu.
Uvedomujeme si, že ako jednotlivci môžeme niečo zmeniť. Aj keď je to často len v malom meradle.
Ale každý príspevok sa počíta. Aj keď ide len o to byť vzorom.
Naša sloboda je oveľa viac než len raz za štyri či päť rokov dať krížik do volebnej urny.
Naša sloboda spočíva v tom, že musíme v každom okamihu žiť podľa svojich ideálov so všetkými dôsledkami.
A to v konečnom dôsledku znamená
Stať sa vzorom.
Stať sa pre seba vzorom.
Stať sa vzorom pred svojou rodinou.
Byť vzorom pre svoje okolie.
Praktizovať každú činnosť tak, aby ste sa ráno mohli pozrieť do zrkadla a povedať si: áno, žijem podľa svojich ideálov.
Ano, tento svet, v ktorom žijem, možno nie je optimálny.
Môže byť dokonca dystopický.
Možno tým veľa riskujem.
Ale ja túto slobodu prežívam vo svojom individuálnom živote.
Myslím si, že len vtedy, keď sa značná časť ľudí skutočne sama bude chcieť stať vzorom, žiť tak, ako
chce, aby sa to jedného dňa stalo pre celú spoločnosť, len vtedy bude možné dosiahnuť pokrok.
A to je samozrejme dôležitý krok.
Mali by sme byť takí, akí sme, a konať tak, ako sme.
Nie preto, že dúfame, že to bude mať nejaký vplyv na dejiny alebo politiku všeobecne, ale preto, že v to veríme.
A preto si myslím, že tento postoj Etiam si omnes ego non, aj keď všetci ostatní niečo robia, ja to stále
nebudem robiť, je čin alebo postoj, ktorý potrebujeme.
Zachovať sa tak, ako chceme, z presvedčenia.
A aj keď vieme, že všetko je odsúdené na neúspech, aj keď vieme, že sme jediní, ktorí to aj tak urobia.
Z presvedčenia, pretože je to naša cesta, pretože veríme, že to, čo je dôležité, nie je
niečo, čo sa nejako zapíše do učebníc histórie.
A ak potom máme občanov a predovšetkým politikov, ktorí sú sami vzorom, ktorí sú osobne tým, čím chcú, aby
sa spoločnosť stala, potom je zmena skutočne možná.
A teraz nepotrebuje ani tie milióny.
Často stačí osobnosť, ktorá dokáže byť skutočným vzorom a mnohí ľudia si môžu povedať:
"Jedného dňa chcem byť ako on," že zmena je možná.
Myslite len na stredovek.
Čo nedosiahli ľudia ako Bernard z Clairvaux alebo svätý Benedikt?
Tým, že začali zakladať kláštory pod vlastnou taktovkou, vlastne spôsobili celú duchovnú obrodu
Západu, a preto boli vzorom pre celé generácie a stáročia ľudí, ktorí chceli urobiť to isté.
Nemusia byť milióny ľudí, aby sa všetci stali takými. Často stačí jeden človek alebo
malá skupina, aby sa neuveriteľne zmenili.
Ale aj to sa dnes zdá byť veľmi ťažké, ako som už povedal.
Ale musíme sa tam dostať.
Toto je individuálna záležitosť.
Áno, jednotlivec môže mať obrovský vplyv.
Jedine tým, že je, že koná, že je videný, že je vo vzťahu s ostatnými.
Sami si ani nevieme predstaviť, koľko toho každý z nás v skutočnosti dosiahne.
Nevedno, koľkým ľuďom sme sa v živote stali vzorom. Ako málo slov často viedlo k veľkému rozvoju.
Áno, v našom živote potrebujeme iných ľudí. Ale nie, nepotrebujeme ich nevyhnutne na to, aby sme zmenili svet.
Môžeme začať hneď. Len pre nás samotných.
Potom je to Dávid proti Goliášovi.
Vieme, že Dávid nakoniec zvíťazí.
Áno, David vyhráva.
A keď sa bližšie pozrieme na príbeh Dávida a Goliáša, môžeme vidieť isté paralely s našou dobou.
David sa nesnažil bojovať ako Goliáš.
Neobliekol si žiadne brnenie. Nevzal si meč.
Nechcel sa pustiť do boja zblízka.
David si uvedomil, že na tomto poli prehrá.
Takže urobil niečo iné.
Použil, čo mohol, na čo bol zvyknutý. Svoj prak, svoju obratnosť.
A on si udržiaval odstup.
Vtedy využil okamih, jeden jediný.
Zameral sa na jediné miesto, kde bol Goliáš zraniteľný.
A práve to rozhodlo.
David nezaváhal.
Nečakal na lepšie podmienky.
Konal, keď sa mu naskytla príležitosť.
A možno práve to je pre nás dnes rozhodujúce.</b
Zmena neznamená hrať podľa pravidiel mocných.
znamená to rozpoznať svoje vlastné možnosti, svoje silné stránky a mať odvahu využiť ich v správnej chvíli.
Samotnú príležitosť si nemôžeme vynútiť.
Ale môžeme byť pripravení, jasne, bdelí. Aby sme neváhali, keď príde.</b