[ALI SO NAS VZGOJILI, DA BI BILI SSKRBCI?
Nadvlada v vrtcu je največja politična skrb, da bi lahko vladali ljudem, ki nato odrastejo.
[Ali lahko prisilimo ljudi, da se zbudijo?
Kako moram oblikovati svoje sporočilo, da se mu bodo ljudje pridružili?
Moj prvi odziv je vedno: "Pozabi na to.
S sporočili ne morete pridobiti ljudi.
Ti morajo iti skozi svojo lastno izkušnjo.
Sami morajo izkusiti bolečino.
Delitev je načelo, ki preprečuje, da bi protestna gibanja dosegla prav to, in sicer da bi se združila okoli ene osebe
in da bi bil protest sposoben pridobiti večino in vladati.
Bolj ko se ljudje osredotočajo na bistvene konflikte, manj energije se zapravlja in manj
trpljenja povzroča v teh nepomembnih vojnah.
To se dejansko lahko zgodi razmeroma hitro in celo brez težav, če nekaj ljudi tu in tam združi moči.
Sprememba se začne s preprostim vprašanjem.
Ko lahko storimo?
Točno to je bilo osrednje vprašanje Barometra svobode 2025, ki sem ga izvedel skupaj z A-WEF.
Spletna anketa, v kateri je sodelovalo več kot neverjetnih 22.000 ljudi.
22.000 ljudi, ki so podali jasen odgovor.
Majo dovolj.
Dovolj je političnega paternalizma, dovolj je medijske manipulacije, dovolj je spodkopane demokracije.
Volja, da se temu upremo, je velika, vendar so blokade prav tako velike.
Resnično želimo vedeti.
Kaj ohromi miroljubne proteste in kaj je potrebno, da se frustracije končno spremenijo v gibanje?
Zato sem nadaljeval z iskanjem in našel odgovore.
Drage gledalke in gledalci, slišali boste zgoščeno strokovno znanje.
Esenca več kot 10-urnih intervjujev s sedmimi priznanimi akademiki.
Od zgodovinarjev do psihoanalitikov in komunikologov.
Visoko usposobljeni strokovnjaki na svojem področju, ki z različnih vidikov osvetljujejo naša ključna vprašanja:</b
Sedem pogumnih ljudi, ki postavljajo neprijetna vprašanja in dajejo enako neprijetne odgovore.
Tisti, ki se sprašujejo in se sami zavzemajo za spremembe.
Povečajo glas.
Spremljali smo poglobljene razprave, da bi ugotovili, kako lahko združimo moči za boljšo prihodnost.
Kako smo lahko skupaj močni proti delitvam, korupciji, lažem in propagandi, proti tiraniji in
vojni. Za mir, svobodo, človečnost in poštenost.</b
Tudi če se ne strinjamo o vsem, nas združujejo skupni cilji.</b
In točno tako bo tudi z vami, dragi gledalci.</b
Tudi zato, ker ste se vključili, da bi ugotovili, kako lahko nezadovoljstvo postane sprememba.
Katere so ovire, priložnosti in kaj lahko prispevate sami.
In lahko vam povem: če si postavljate ta vprašanja, ste že naredili velik prvi korak.
Sprememba se namreč začne pri vas samih.</b
Posameznik je veliko močnejši, kot si pogosto misli o sebi.
Vladanje nad vrtcem je največja politična skrb, da bi lahko vladali ljudem, ki nato odrastejo.
Večina ljudi je odtujena od sebe.
Z vzgojo, z napakami v odnosih, da ne morejo postati takšni, kot so zasnovani, takšni, kot se
želijo razviti, ampak takšni, kakršni morajo postati.
Nazadnje se večina otrok prilagodi pričakovanjem.
Prilagajanje kot strategija preživetja, kot jo opisuje Dr. Hans-Joachim Maaz.
Nekaj, česar se veliko ljudi nauči že zelo zgodaj.
Tisti, ki izpolnijo pričakovanja, dobijo priznanje.
Kdor se prilagodi, ne izstopa.
in pogosto ste za to celo nagrajeni.
Ta vzorec lahko deluje dolgo časa.
Nekaterim ljudem se z njo življenje dobro izteče.
Problematično postane, ko se kaj spremeni.
Ko svet postane bolj negotov, ko stara pravila ne veljajo več.
Ko družbeni pretresi pretresejo vaš pogled na svet</b
Ko se staro vedenje prilagajanja ne zdi več pravilno.
Potem lahko pride do krize.
Tudi zdaj bi se moralo nekaj zgoditi.
Pogledati se morate vase in se pošteno soočiti s svojo zgodovino.
Ale prav tega se mnogi izogibajo, ker jih to boli.
Prav zato, ker postavlja pod vprašaj vse, na čemer si gradil svoje življenje.</b
Namesto da bi se spremenili, mnogi ostanejo konformisti - tudi kot odrasli.
Tudi takrat, ko so že zdavnaj ugotovili, da so nezadovoljni.
Dr. Maaz pri svojem terapevtskem delu poroča, da nekateri ljudje zbolijo celo zato, ker so
se dolga leta upogibali in lagali sami sebi.
Zdaj pa je na vrsti nekaj, kar morda mnogi poznajo.
Ko se ljudje začnejo osvobajati tega vzorca, se pogosto počutijo bolje.
Na zunaj je to težje.
Vzroki se spreminjajo.
Povzročijo se napetosti.
To je običajno zelo pogosto cena, ki jo plačate, ko začnete jasno videti.
Nekaj, kar je moralo veliko kritičnih ljudi, ki so se danes zbudili, izkusiti na lastni koži.
In ta konflikt ne vpliva le na odrasle, ampak tudi na otroke.</b
Kaj se zgodi, ko starši poskušajo biti iskreni do svojih otrok, ko jih spodbujajo, da
so sami in se kritično sprašujejo o stvareh?
Tudi ti otroci pogosto končajo v konfliktu, pravi Hans-Joachim Maaz.
spor med tem, kar doživljajo doma, ter tem, kar od njih pričakujeta šola in družba.
V bistvu imamo kot starši le možnost, da vzgojimo svoje otroke tako, da se vključijo v
disfunkcionalno, normopatsko družbo, ali pa z njimi ravnamo bolj humano, bolj pošteno, bolj odkrito.
Tudi otroci imajo velike težave pri doseganju uspeha v normopatski družbi.
To je težka ugotovitev.
Roditelji se soočajo z dilemo.
Če prilagodijo svoje otroke, imajo več možnosti, da bodo sledili sistemu.
Če svoje otroke vzgajajo odkrito, pošteno in kritično, jim je pogosto težje.
Težje v šoli, težje v družbi.
Tragično protislovje, o katerem je treba razpravljati.
Predvsem o tem, kako naj se starši dejansko spopadajo s to dihotomijo, da bi na koncu dosegli svobodno družbo.
Koli je rešitev resnično
Sama pa si upam dvomiti, da je v vzgoji otrok za nepoštenost in dejanja.
Vidimo torej, da korenine zla, konformizma, podrejenosti in nezmožnosti zavzemanja za svoje
pravice pogosto ležijo v otroštvu in mladosti.
Če se nikoli niste naučili postaviti zase, boste to težko počeli tudi kot odrasli.
Razrešitev vsega tega je ključnega pomena, če želimo razsvetljeno, odgovorno in avtonomno družbo.
Ale tega ni mogoče narediti čez noč.
Tisto, kar lahko takoj spremenimo, pa je naše vedenje do soljudi.
Prav zdaj.
To nas pripelje do še ene velike teme.
Vsi, ki so se uspeli iztrgati iz konformizma in gredo skozi življenje neodvisno,
samostojno in pogumno, imajo v sebi velik dar.
Odločnost, pogum, osebna odgovornost, sposobnost postavljanja vprašanj in zavzemanja zase.
S tem darom lahko pomagajo tudi drugim, tistim, ki še ne morejo stopiti iz svoje kože, a si to morda želijo.
Ale to zahteva skupnost, izmenjavo, podporo in mreže.
Kot pravi pregovor, smo močni le skupaj. In da, točno tako je. Sami pogosto obtičimo na mrtvi točki.</b
Barometer svobode 2025 je pokazal, da se veliko ljudi počuti osamljene.
Želijo se bolj vključiti, vendar jim primanjkuje skupnosti in kohezije.
V raziskavi je tudi jasno razvidno, da se mnogi zavedajo naslednjega.
Delitev, ki jo namerno podpihujejo mediji in politika, preprečuje skupni učinek za skupne cilje.
Tudi politologinja in raziskovalka demokracije, profesorica Ulrike Guérot, je glede tega jasna.
Delitev je načelo, ki preprečuje, da bi protestna gibanja dosegla prav to, in sicer da bi se združila okoli ene osebe
in da bi bil protest sposoben pridobiti večino in vladati.
Divizija ni naključje.
To je staro načelo dominacije: deli in vladaj.
Nekaj, kar se uporablja že več tisočletij.
Danes je to levica proti desnici, cepljeni proti necepljenim, ženska proti moškemu.
Delitev, nasprotovanje, je povsod.
Vodilni politiki in njihovi mediji sejejo razdor, hujskajo drug proti drugemu, delajo s
kontaktno krivdo in delijo dobre na slabe.
Najverjetneje prav zato, da se ljudje ne bi mogli združiti, biti močni skupaj za
višje cilje, ki bi dejansko združili mnoge.
Mir, svoboda, pravičen svet, dobro življenje za vse.
Za skupno delo na tem področju bi bil potreben dialog, ki pa je onemogočen.
Za razliko od tega se zapletamo v malenkostno vojno na okopih, pravi strokovnjak za komunikacije in psiholog Dr. Roman Braun.
Po njegovem mnenju bi morali vso našo energijo zapraviti tam, v teh jarkovnih vojnah.
Morali naj bi nas odvrniti od dogajanja, medtem ko se v ozadju dogajajo prave mahinacije, ki nam resnično škodijo.
Ko ljudje spoznajo, da nasprotnik ni drugi državljan, temveč mehanizmi, ki stojijo za njim, se nekaj spremeni.
Tudi bo spet prostor za prave ukrepe.
Delitev slabi.
Tega ne vidimo samo danes, ampak tudi v zgodovini.
Zgodovinar in filozof profesor David Engels poudarja, da je za upor vedno potrebna skupnost.
Brez skupnega "mi" so protesti neučinkoviti.
Govori o državljanskih revolucijah iz preteklih časov, ki jih danes v takšni obliki skorajda ne bo več, saj ...
Takšni elementi upora, revolucije seveda zahtevajo tudi ustrezno trdno državljansko skupnost
ali množico ljudi, ali kakorkoli bi temu rekli.
Druga težava pa je, da se večina teh ljudi v Evropi ne prepozna več, saj so zaradi identitetne politike in
migracij tako razdrobljeni, da ni več naravne solidarnosti.
Ko se ljudje ne počutijo več povezani, se težko skupaj za nekaj zavzemajo.
Če se vsak bori le zase, ni moči za spremembe.
Točno to se danes pogosto dogaja.
Vrednote so tisto, kar drži družbe skupaj, kar jih krepi in združuje.
Vrednote so tudi tisto, kar ljudi podpira, kar jih usmerja in zaradi česar so pripravljeni tvegati.
Profesor Engels jasno pravi: brez višjih vrednot, ki presegajo lastno življenje in osebno srečo, se skoraj nihče ne
bo zavzemal za cilje, kot so mir, svoboda ali pravičnost.
Vsaj dokler sam ni neposredno prizadet.
To trenutno vidi kot osrednji problem pri protestih proti trenutni nepravičnosti.
Množica ljudi še vedno živi preveč udobno, da bi zapustili svoje območje udobja, še posebej takrat, ko
je njihovo lastno dobro počutje največja dobrina.
Prav zato manjka pripravljenost, da bi jo tvegali za splošne cilje.
Za krščanskega profesorja Engelsa je vzrok za to pomanjkanje predvsem v pomanjkanju vere.
Problem je v tem, da v družbi, v kateri ni več resnične absolutne resnice in v kateri se na lastno življenje gleda zelo
materialistično, v kateri ljudje ne verjamejo več v resnico, ne verjamejo več v Boga, ne verjamejo več v posmrtno življenje,
ne verjamejo več v absolutne stvari, ampak kot najpomembnejšo in absolutno stvar vidijo le svoje malo lokalno življenje.
V takem položaju seveda nimamo veliko razlogov, da bi dejansko šli na ulice, da bi nekaj žrtvovali, da bi žrtvovali udobje,
morda da bi žrtvovali svoje življenje za višje cilje.
Seveda pa lahko nepravični režim gre precej daleč, preden se ljudje odpravijo na ulice.
Solidarnost ljudi so hkrati razbili množične migracije, identitetna politika in razpad družin.
Tudi družina je zdaj razdrobljena.
To pomeni, da je dejansko ostalo zelo malo tistega, za kar bi se bilo vredno boriti, vsaj s strani Evropejcev.
Dokler je tvoje življenje dokaj udobno, pogosto ostaneš na mestu.
Udobje vas pomiri. In to je del problema.
Profesor Engels postavlja vero v Boga v središče, ko govori o višjih vrednotah.
Človeška bitja seveda lahko podpirajo tudi druge, najpomembnejše vrednote, ki jih motivirajo in jim dajejo moč.
Ključnega pomena je, da zapustimo območje udobja le, če želimo na tem svetu doseči več kot le maksimiranje lastne sreče.
Socialolog Günter Roth opozarja na podobno jedro.
Trezno pravi: tisti, ki le razmišljajo, ali je protest smiseln, redko postanejo aktivni.
Ale mnogi bi storili prav to.
Za ukrepanje se odločajo izključno na podlagi analize stroškov in koristi.
A velikokrat se bolj splača ostati pri miru.
To je tudi res, kot vemo iz poskusov z vedenjem pomoči: Kolikor več ljudi opazuje, kolikor več ljudi vidi problem ali
nesrečo, toliko manjša je verjetnost, da bo nekdo pomagal.</b
večja je verjetnost, da vsi čakajo na druge.
Na žalost smo prenasičeni in živimo v izjemno bogati družbi.
Mnogi se sprijaznijo.
Drugi se umikajo.
Drugi se izselijo.
Protest je preložen ali v celoti opuščen.
Tudi politologinja profesorica Ulrike Guérot vidi v tem velik problem.
Govori o umiku in begu kot glavni težavi, ko gre za vprašanje: Kdo dejansko vstane?
Mislim, da je namesto protestov in njihove neučinkovitosti večji problem skorajda težnja po privatizaciji.
Izčrpan sem, ne morem več, nima smisla. Nikamor ne pridemo.
Da, veliko ljudi je obupanih. Mnogi se izselijo zaradi strahu pred tem, kar se bo zgodilo.</b
Drugi protestirajo v tujini, ker se bojijo osebnih posledic doma.
Ta bojazen pred posamično prikrajšanostjo na splošno mnogim ljudem preprečuje, da bi se
javno izrazili ali kakor koli vključili.
Problem, ki ga obravnava tudi strokovnjak za komunikacijo Michael Meyen.</b
Mayen je jasno povedal.
Znamka je označena. Oznaka se nalepi na tiste, ki protestirajo ali preprosto kritično dvomijo.
Odpuščajo jim žaljivke in jih omalovažujejo. Da ne bi izvedeli naslednje resnice:
Da, točno tako, veliko nas je.
Mnogo več, kot si mislimo.
Tiste, ki se upirajo nepravičnosti, opozarjajo in opozarjajo na laži, namerno držijo pri tleh.
Tako se zdi, da je njihovo število manjše, njihov vpliv šibkejši in njihova vrednost manjša, kot je v resnici.
Tako dojemanje pa ne ustreza toliko resničnosti kot rezultatu uspešne propagande.
Tudi mladi so zaradi tega še posebej odvrnjeni.
Ti, ki imajo še vedno veliko za izgubiti in se zato ne želijo postaviti na stran prešuštnikov ali
desničarskih skrajnežev ali katerih koli drugih oznak.
Komunikacijski znanstvenik Michael Meyen jasno pove: obstaja možnost za proteste.</b
Tudi ni majhna, vendar je neenakomerno razporejena.
Približno vemo, da je ta protestni potencial tretjina prebivalstva.
Vemo tudi, kje ima ta protestni potencial sedež ali kje živi.
Tudi starejše stranke, bolj podeželske stranke. Raje ne gre za uspešne podjetnike. Nihče, ki je še vedno
odvisen od brezplačnega prejemanja česar koli od države.
Ko so mladi v dvomih, tvegajo vse.
To vemo iz zgodovine revolucije.
Mladi ljudje so vedno prinašali spremembe, saj so bili pripravljeni veliko tvegati za zelo dolgo življenje.
To je težje pri starejših ljudeh.
Na podeželju je veliko težje.
Tako je še posebej težko, če se zavedaš, da je moč - tam, kjer se določa, kako je treba interpretirati realnost
- zdaj v univerzitetnih mestih, v velikih mestih, in ne tam, kjer je več možnosti za proteste.
Poleg tega bi reinterpretacija zgodovine mlade odvračala.
Če se ozremo v preteklost, vidimo, da se vse, kar se je zgodilo pred letom 1933, danes označuje kot
predzgodovina nacionalsocializma v temni preteklosti Nemčije.
To otežuje sklicevanje na pozitivne stvari iz preteklih stoletij in let.
Na primer Nemcem nenehno govorijo, da je takšna in takšna revolucija nekoristna.
Vsa revolucija v Nemčiji je propadla.
To sploh ni res, če si stvari ogledate podrobneje.
Če pogledate dolgoročne učinke revolucije iz leta 1848, če pogledate revolucijo iz leta 1918, upor
mornarjev, če pogledate revolucijo iz leta 89 v NDR.
V pripovedi, v pripovedih o tej revoluciji, pa so pomembne stvari zamolčane.</b
Če mi ni rečeno, da so revolucije sprva propadle, ker se revolucionarji niso bili pripravljeni zateči k zadnjemu
ukrepu - torej k pobijanju nasprotnikov -, ampak so se raje odločili za pogajanja, za normalno človeško interakcijo.
Če mi tega ne povedo, potem ne razumem, zakaj so bili revolucionarji iz leta 1848 mrtvi,
pobegnili v Ameriko ali izginili v nepomembnost.
In potem je še nekaj drugega.
Ljudem je rečeno, da so sami del nore manjšine.
To deluje tako, da preprosto ne pokažete protesta.
To drugim preprečuje, da bi se pridružili. Prav tako preprečuje, da bi se o
kritiziranih temah sploh začel javni diskurz.
Po mnenju politologinje Ulrike Guérot je torej jasno, da je protest lahko učinkovit le, če je viden.</b
Vendar pa se to pogosto ne zgodi.
Zlasti ne, kadar protest ni všeč vladajočemu režimu.
Pogosto torej ne gre za to, da je protestov premalo.
Problem je predvsem drugje.
Z drugimi besedami, mislim, da imamo pravzaprav veliko protestov.
Problem je v tem, da protest ne vodi nikamor.
Ne zdi se, da bi bil protest nekako izražen, da bi se spremenila zakonodaja, da bi prišlo do odstopov, da bi se
povrnilo zaupanje. Z drugimi besedami, da se nekako sprejmejo ukrepi, ki jih ljudje potem lahko
tudi vidijo: : "Protest je obrodil sadove".
To pomeni, da se ne sprašujem, ali dovolj dokazujemo.
Moje vprašanje je: kje je protest?
To je moje prvo vprašanje. In zdi se, da se ne bo nikamor premaknilo.
Drugo vprašanje pa je: kateri protest je danes dober protest?
Ker je naše mnenje v bistvu v osnovi razdeljeno. In v tem pogledu že razlikujemo med dobrimi in slabimi protesti.
Na primer, če imamo proteste, kot so bili lani - vsi proti desnici -, je to dober
protest. To je prikazano povsod, v vseh medijih.</b
Toda ko so bili, kot na primer nedavno v Haagu, res, res veliki protesti proti Gazi,
proti genocidu v Gazi, to ni prikazano.
Mamo tudi vprašanje: Kateri protest bo prikazan?
V zadnjih letih smo se znašli v položaju, ko je tako rekoč zakonsko prepovedano tudi
protestiranje kot motenje javnega reda in miru.
I zato so protesti vse bolj tiho.
Položaj v znanosti, na področju, kjer se ustvarja znanje, je podoben protestu.
Znanje, na podlagi katerega politika, medicina in nazadnje celotna družba sprejemajo odločitve.
Ale tudi tu so dovoljene le nekatere pripovedi.
Različni raziskovalni pristopi so pogosto diskreditirani z okvirji, kot sta desničarski ekstremistični ali
dvomljivi, zaradi česar so že od samega začetka nezaupljivi.
Toda tu so tudi kolegi, ki pravijo, ne, za nekatere stvari, npr. podnebne spremembe,
ne potrebujemo več zahteve po spornosti, da.
In to se mi je zdelo precej zanimivo, saj je ta kolega o podnebnih spremembah nato dejal, da bi rad najprej
analiziral dejstva, da bi pokazal, da to sploh ni sporno.
Tudi zdaj, naiven kot sem, sem pomislil: Okej, predstavil bo nekaj podnebnih podatkov ali podnebnih korelacij.
Ale sploh ni.
Vzel je študijo, ki kaže, da v Evropi o podnebnih spremembah dvomijo predvsem radikalne
desničarske ali skrajno desne stranke, če tako rečem.
Tudi zato, ker so protiustavne, jih ne bi smeli obravnavati.
Če se kaj takega sploh jemlje resno kot znanstvena izjava, potem imamo resen problem.
Mnogi se zadržujejo. Mnogi raje ne povedo ničesar. Iz različnih razlogov:
To je lahko previdnost, strah, negotovost ali preprosto pomanjkanje možnosti.
Ulrike Guérot je zelo podobnega mnenja.</b
Trdi tudi, da se tako ne more več nadaljevati.
Protesti morajo postati glasnejši. In mora postati večji.
Samozavestno, saj bi le tako imeli možnost, da jo vidimo.
Z drugimi besedami, govorimo o tem, da želijo državljani izraziti svoje nezadovoljstvo in da se
to nezadovoljstvo prevede v politične spremembe.
A to se preprosto ne dogaja več. Niti prek spletnega niti prek analognega protesta.
Tudi vprašanje, ali je to še vedno prava oblika protesta.
Odgovor je pravzaprav ne.
In vprašanje bi bilo: Kje bi potem lahko začeli protestirati?
Seveda bi lahko delovale tudi druge radikalne oblike protesta.
Predlagam splošno stavko.
Na primer, da ne želimo iti v vojno.
Druge oblike protesta bi seveda lahko bile, da bi se tako rekoč umaknili od stvari na individualni ravni,.
Edino, kar lahko rečem, je, da so zelo dragi.
Morate biti zelo predani. Opraviti moraš veliko raziskav, da lahko rečeš: ne bom šel tja,
ne bom plačal za to. Ne bom več hodil tja.
Ne vem, ne kupujem pri Amazonu. Zdaj plačujem samo z gotovino.
Tudi seveda lahko vse to storite. In to so zelo specifične strategije osebnega zanikanja.
Toda pravo vprašanje je, kako dolgo lahko to zdržiš.
V tem pogledu menim, da so to oblike protesta: V tem primeru so to demonstracije, splošna
stavka, individualni protesti v manjšem obsegu.
Kako lahko k sodelovanju pritegnemo čim več ljudi?
Mnogi menijo, da je treba pravo sporočilo le pravilno posredovati in da je pomanjkanje pripravljenosti
za sodelovanje predvsem problem komunikacije.
Falšna navedba, pravi Michael Meyen.
Sklicalo se je za nekaj povsem drugega.
To je vprašanje, ki je skoraj vedno prva stvar, ki mi jo zastavijo kot raziskovalcu medijev.</b
Kako moram oblikovati svoje sporočilo, da se mu bodo ljudje pridružili?
Moj prvi odziv je vedno: "Pozabi na to.
Ljudje ne bodo pridobili s sporočili, ampak bodo morali iti skozi lastno izkušnjo.
Morajo sami izkusiti bolečino, morajo se zavedati, da je treba nekaj spremeniti, da se bodo počutili bolje.
Za stvari, za katere sami menite, da jih je treba narediti, ljudi ne boste prepričali samo s komunikacijskimi sporočili.
To je težava.
Tudi zato, ker vemo, da življenjski cikel zahteva določen čas, preden lahko doživite takšne izkušnje.
Dokler ne ugotovite, da ste naleteli na zid, da ne morete več naprej.
V svojih raziskavah sem se vedno spraševal, kaj pripelje do tega, da se ena oseba znajde na strani protestnikov,
druga pa v primeru dvoma financira Antifo ali stoji z babicami proti desnici ali podobnim skupinam.
In to je vedno izkušnja, ki je v nasprotju s pripovedjo, ki se širi prek državnih medijev ali drugih izobraževalnih kanalov,
univerz, šol, centrov za izobraževanje odraslih in muzejev.
To mora biti osebna izkušnja.
Za to je potreben čas, še posebej, ko si mlad in se še vedno poskušaš uveljaviti.
Mladih ljudi sploh ne bi obsojal.
Prej si morajo zgraditi svoje življenje.
Prilagoditi se morajo tudi.
Prizadevati si morajo, da bi prišli v položaj.
A potem bodo na neki točki spoznali, da se morda tudi njim ne bo izšlo.
Biti morate potrpežljivi in se manj ukvarjati z oblikovanjem sporočil.
To obvezno cepljenje bi bilo nekaj, kar bi šlo v telo.
A ljudje so bili pripravljeni, ne glede na komunikacijo, vsak ponedeljek - tudi če vreme ni bilo dobro.
Michael Meyen pravi, da morajo ljudje dobesedno poseči po žrelu.
Mnogo več kot le majhen ščepec v denarnici.
Zares mora biti nekaj, kar ogroža vaš lastni obstoj, vaše življenje.
Tele takrat je veliko ljudi pripravljenih zapustiti svoje območje udobja.
Problem je le v tem, da je takrat pogosto že prepozno.
Tudi David Engels je skeptičen, ko gre za široko razširjen odpor med prebivalstvom.
Občani so preveč letargični.
Mnogi niso želeli imeti aktivne vloge pri oblikovanju stvari, ampak so raje pustili, da se zgodijo.
Nazadnje nas zgodovina uči, da bo peščica ponovno odločala o usodi mnogih.
Nazadnje bo prevladala druga elita in spodbudila spremembe.
Po mnenju profesorja Engelsa se moramo oddaljiti od zamisli o temeljnih demokratičnih
spremembah v velikem obsegu od spodaj navzgor.
Zgodovinar kot primer navaja tudi obdobje koronavirusov.
Tudi Michael Meyen kot negativni primer.
David Engels pravi, da se je sistem na splošno razmeroma dobro odrezal s svojim avtoritarnim pristopom.
Čeprav je bil odpor prisoten, je bil omejen glede na celotno populacijo.
Največ jih je bilo, ki so se dejansko odprto uprli.
Pregovor pravi: strategija premaga maso.
Ne gre nujno za to, da bi dosegli vedno več ljudi ali motivirali vedno več novih ljudi.
Pomembnejše je nekaj drugega.
Tisti, ki so se že danes pripravljeni boriti za boljšo prihodnost, se morajo bolje povezati.
Uveljaviti morajo jasnejšo strategijo in postati bolj sposobni delovati skupaj.
David Engels tako v eni točki jasno nasprotuje mnenju Ulrike Guérot.
Trdi, da morajo protestna gibanja postati večja in predvsem vidnejša.
Michael Meyen pa opozarja, da je ljudi izredno težko motivirati za proteste, zlasti s sporočili.
Nazadnje so odločilne vaše lastne izkušnje.
Kje so podobnosti?
Na čem lahko gradimo?</b
Prva točka je jasna:</b
Sprememba se začne pri nas samih, pri posamezniku.
Vendar se veliko ljudi nikoli ni naučilo prevzeti odgovornosti.
Učili so se izpolnjevati pričakovanja, se izogibati konfliktom in se prilagajati.
In vendar - v naših državah je velik potencial, ker obstajajo.
Ljudje z višjimi vrednotami.
Ljudje, ki živijo samostojno, prevzemajo odgovornost in gradijo mostove.
In tukaj sem z Davidom Engelsom.
Ne potrebujemo množic.
Ljudi ne manjka.
Najdete pomanjkanje povezave.
Premembe se ne začnejo pri množicah.
začne se pri posamezniku.
Vprašanje je torej: kaj lahko posameznik konkretno stori?
Tudi in zdaj.
Točno to je bistvo perspektive.
[IZHODIŠČA: KAJ REŠITI?
Veliko ljudi želi nekaj narediti.
Volja je tu.
Pogosto manjka usmeritev.
Najprej se torej ni treba spraševati, kako lahko vključimo več ljudi, temveč kaj lahko dejansko storijo: Kaj
lahko tisti, ki so že pripravljeni storiti, dejansko storijo?
Tako vprašanje sem zastavil številnim intervjuvancem, ki so sodelovali pri nastajanju tega dokumentarca.</b
Izidalo se je pet konkretnih ukrepov, ki jih lahko vsakdo takoj izvede.
Ukrep 1:
Gradite skupnosti in mreže
Poleg potrpežljivosti je moj drugi nasvet pravzaprav mreženje.
To je pomembna točka.
Milje sta se našla. Protestni krogi so se našli.
Po vsem nemško govorečem svetu obstajajo skupine, ki se redno srečujejo, pripravljajo vsebine in se povezujejo.
Tudi zato, ker se ukvarjajo s prehrano, ker razmišljajo o tem, kako urediti svoj vrt, da bodo lahko poskrbeli zase.
Nujno je ohraniti te strukture pri življenju, da bi bili pripravljeni, ko se bo pojavila priložnost za
uresničitev tega, kar je osrednjega pomena za življenje mnogih ljudi: pravice do odločanja o pogojih, v katerih živijo.
Graditi moramo od spodaj navzgor.
To je temeljnega pomena, da ne smemo staviti vseh kart na politiko, ampak: Najprej moramo od spodaj obnoviti to odporno
civilno civilno družbo, ki se lahko brani tudi pred njo.
Ukrep 2: Povej svoje mnenje Drugi konkretni ukrep, ki ga lahko vsakdo takoj izvede, je: Povej svoje mnenje.
širite informacije in podpirajte neodvisne medije, saj so informacije vse.
Informacije so ključ.
Poglejte le, kaj počne druga stran, da bi nadzorovala informacije.
Kdor lahko danes definira, kdor lahko danes določi, kaj vsi dojemamo kot resničnost, ima moč, lahko vlada.
Zato moramo svojim soljudem pomagati, da se rešijo iz mehurčkov, ki jih je ustvarila industrija
zavesti, ki jo podpira na številne načine, če si ogledate celoten kompleks nevladnih organizacij.
Tudi ljudje, ki so plačani iz davkoplačevalskega denarja, da krepijo sporočila, da ljudem
posredujejo sporočila, ki jih najdejo v državnih medijih.
Če pogledate, je to prava pot.
Če se mu torej ne zoperstavite, nimate možnosti živeti v svobodi.
Zdi se mi zelo zanimivo, da je "izražanje lastnega mnenja" pomembna oblika protesta. In to je dejansko res.
Če upoštevamo komunikacijsko teorijo, zlasti teorijo Elisabeth Nolle-Neumann o spirali tišine, potem je
to sredstvo za prekinitev procesov standardizacije.
Ta teorija o spirali tišine pravi, da se ljudje bojimo izolacije, da je to naš
največji strah, da bomo izključeni iz združenja.
Če vodilni mediji dalj časa dosledno poročajo, jaz pa se s tem ne strinjam, bom po tej teoriji na neki točki prenehal javno
govoriti, ker me bo skrbelo, da me bodo izključili iz združenja.
Toda na ulici vidim ljudi, ki stojijo na stojnicah in imajo drugačno mnenje.
Poslušam - iz sosednje mize v lokalu sem nenadoma slišal nekaj drugega.
V vlakovnem kupeju so se ljudje pogovarjali povsem drugače.
Na plaži je nekdo sedel z brisačo Kontrafunk.
Tako da očitno vendarle obstajajo nasprotna stališča.
To potem spodbuja ljudi, ki si sicer ne bi upali povedati svojega mnenja.
Tako da se mi zdi zelo razveseljivo, da so to očitno prepoznali ljudje, ki so sodelovali v tej raziskavi.
Ukrep 3: Opredelitev lastnih in skupnih ciljev Tretji konkretni ukrep je žal pogosto spregledan.
Sočasno pa je ključnega pomena.
Tudi če ni lahko.
Načeloma je treba opredeliti lastne in skupne cilje.
Če namreč ne vemo, kam hočemo iti, za kaj se borimo in ne vedno proti čemu, se vse konča v kaosu.
Brez jasnih ciljev ni strategije, ni združevanja virov in ni prepričljivega odgovora za
druge, ki sprašujejo: "Zakaj bi se pridružil?
Če ne moreš povedati, za kaj se zavzemaš, ne moreš nikogar pripeljati s seboj.
Torej obstaja prag od razmišljanja in čustvovanja do delovanja.
Pogosto pravimo, da je pot nagrada, in to je skoraj res.
Tako da potrebujemo cilj, da si sploh lahko predstavljamo pot.
Ko imam cilj, vem, da je to prava pot.
In potem potrebujemo pot, da bomo imeli pogum, da se odpravimo na pot.
Potrebujemo predstavo o poti.
Tako pridem od cilja do poti in s poti pridem do odhoda.
A ni možnosti.
Ljudje ne vidijo možnosti.
Tudi pravijo, da iščeš izhod, kajne?
Tole smo. Zato iščemo pot.
Če pot ni jasna, se mi ni treba odpraviti.
Ne rabim vstati.
Vprašanje je tudi, ali je cilj jasen.
Tudi cilji morajo biti jasni.
To je prav tako pomembna točka.
To mora biti zlahka dosegljiv - ne zlahka dosegljiv, ampak konkretno dosegljiv cilj.
Ne proti lakoti ali revščini na splošno, ampak zelo specifično.
Ukrep 4: Samorefleksija Četrti konkretni ukrep, ki ga lahko vsak posameznik takoj izvede, je zelo nepriljubljen.
Za razmislek o sebi.
Nekaj, česar veliko ljudi ne sliši rado.
Vem, da se bo takoj pojavila reakcija.
Kaj ima vse to opraviti z mano?
Če začnem s pogledom nase, kakšen je moj delež v konfliktu ali nesreči, ki jo doživljam, imam dejansko
najboljšo, morda pa edino možnost, da nekaj spremenim.
Tako da imam s spoznanjem o svoji vlogi, o sebi, priložnost, da s seboj naredim nekaj
drugega, da se spremenim, da se razvijam.
V bistvu nimam te moči nad nikomer.
Peti ukrep: ukrepajte Preidimo na peti in zadnji ukrep, ki ga lahko vsak takoj izvede.
A to je igranje, da, igranje.
Ne glede na vse - vendar začnite z njim.
Preprosto zato, ker doživite samoučinkovitost, ko to naredite sami.
Dejavnost nam daje moč in upanje, saj vidimo, kako se stvari premikajo.
Zavedamo se, da lahko kot posamezniki prispevamo k spremembam. Četudi pogosto le v majhnem obsegu.
Ale vsak prispevek šteje. Tudi če gre le za to, da ste vzornik.
Naša svoboda je veliko več kot le to, da enkrat na štiri ali pet let na volišču postavimo križec.
Naša svoboda je v tem, da moramo vsak trenutek živeti v skladu s svojimi ideali, z vsemi posledicami.
A to navsezadnje pomeni
Stati vzornik.
Sam sebi postanite zgled.
Stati vzornik pred svojo družino.
Biti vzornik za ljudi okoli sebe.
Prakticiranje vsakega dejanja tako, da se lahko zjutraj pogledaš v ogledalo in
rečeš: da, živim v skladu s svojimi ideali.
Ano, svet, v katerem živim, je morda neoptimalen.
Mogoče je celo distopičen.
Možno s tem veliko tvegam.
Ale to svobodo živim v svojem individualnem življenju.
Mislim, da se bodo stvari premaknile naprej šele takrat, ko bo precejšnje število ljudi dejansko začelo želeti postati
vzorniki samih sebe, živeti to, kar si želijo v svojem vsakdanjem življenju, kar bo nekoč postala celotna družba.
A to je seveda pomemben korak.
Biti moramo to, kar smo, in delovati tako, kot smo.
Ne zato, ker upamo, da bo vplivala na zgodovino ali politiko na splošno, ampak ker vanjo verjamemo.
I zato mislim, da je ta drža Etiam si omnes ego non, tudi če vsi drugi nekaj počnejo, jaz tega še vedno ne bom
naredil, tisto dejanje ali drža, ki jo potrebujemo.
Za prepričanje se obnašamo tako, kot si želimo.
I če vemo, da je vse obsojeno na neuspeh, tudi če vemo, da smo edini, ki to vseeno naredimo.
iz prepričanja, ker je to naš način, ker verjamemo, da tisto, kar je pomembno, ni
nekaj, kar bo zapisano v zgodovinskih knjigah.
In če imamo državljane in predvsem politike, ki so sami vzorniki, ki so osebno takšni, kot si želijo, da bi
družba postala, potem so spremembe dejansko mogoče.
Tudi zdaj ne potrebuje več milijonov.
Pogosto je potrebna le osebnost, ki je resnično pravi vzornik, da si lahko veliko ljudi reče:
"Nekega dne želim biti takšen, da je sprememba mogoča.
Mislite samo na srednji vek.
Kaj ljudje, kot sta Bernard iz Clairvauxa ali sveti Benedikt, niso dosegli?
S tem, da sta sama začela ustanavljati samostan, sta dejansko povzročila celoten duhovni preporod Zahoda in bila tako vzor
generacijam in stoletjem ljudi, ki so želeli storiti enako.
Ne potrebuješ milijonov ljudi, da bi vsi postali takšni. Pogosto je potrebna le ena oseba
ali majhna skupina, da se neverjetno spremeni.
Ale tudi to se zdi danes zelo težko, kot sem rekel.
Ale do tja moramo priti.
To je stvar posameznika.
Da, posameznik lahko naredi veliko razliko.
Tudi s tem, da je, da deluje, da je viden, da je v odnosu z drugimi.
Sami si ne moremo niti predstavljati, koliko vsak od nas dejansko doseže.
Ne vemo, za koliko ljudi v življenju smo postali vzorniki. Kako malo besed je pogosto pripeljalo do velikih sprememb.
Da, v življenju potrebujemo druge ljudi. Toda ne, ni nujno, da jih potrebujemo, da bi spremenili svet.
Začnemo lahko zdaj. Samo za naju.
Potem je David proti Goljatu.
Vemo, da bo David na koncu zmagal.
Da, David zmaga.
A če natančno pogledamo zgodbo o Davidu in Goljatu, lahko vidimo nekaj vzporednic z našim časom.
David se ni poskušal boriti kot Goljat.
Ne oblekel si je oklepa. Ni vzel meča.
Ne je šel v ročni boj.
David se je zavedal, da bo na tem polju izgubil.
Tudi je naredil nekaj drugega.
Uporabil je, kar je lahko, kar je bil vajen. Svoj prožni strel, svojo okretnost.
In se je držal na razdalji.
Potem je izkoristil trenutek, en sam trenutek.
Našel je mesto, kjer je bil Goljat ranljiv.
A prav to je bila razlika.
David ni okleval.
Ne je čakal na boljše pogoje.
Začel je delovati, ko se mu je ponudila priložnost.
In morda je prav to danes za nas odločilna točka.</b
Zamenjava ne pomeni igranja po pravilih močnih.
Znamuje prepoznati svoje možnosti, svoje prednosti in imeti pogum, da jih uporabite, ko nastopi pravi trenutek.
Ne moremo izsiliti priložnosti same.
Vendar smo lahko pripravljeni, jasno, budni. Da ne bomo oklevali, ko bo prišla.</b