[Fostrades vi till att bli slavar?
Dominansen av barnkammaren är den största politiska angelägenheten för att kunna
styra över människor som sedan växer upp.
[Kan vi tvinga människor att vakna?
Hur ska jag forma mitt budskap så att folk hänger med?
Mitt första svar är alltid, glöm det.
Du kan inte nå människor genom meddelanden.
De måste gå igenom sina egna erfarenheter.
De måste själva uppleva smärta.
Division är en princip för att förhindra proteströrelser från att uppnå just detta, nämligen att samlas
kring en person och göra protesten kapabel att vinna en majoritet och kapabel att regera.
Ju mer människor fokuserar på de väsentliga konflikterna, desto mindre energi slösas bort och
desto mindre lidande orsakas i dessa småkrig.
Detta kan faktiskt ske relativt snabbt och till och med sömlöst genom att några få människor går samman här och där.
Förändring börjar med en enkel fråga.
Vad kan vi göra?
Det var just denna fråga som stod i centrum för Freedom Barometer 2025, som jag genomförde tillsammans med A-WEF.
En onlineundersökning där mer än otroliga 22.000 personer deltog.
22.000 personer som har gett ett tydligt svar.
De har fått nog.
Nu räcker det med politisk paternalism, nu räcker det med mediemanipulation, nu
räcker det med en underminerad demokrati.
Viljan att stå upp mot detta är stor, men blockaderna är lika stora.
Vi vill verkligen veta.
Vad förlamar fredliga protester och vad behövs för att slutligen omvandla frustration till rörelse?
Så jag fortsatte min sökning och jag hittade svar.
Kära tittare, ni är på väg att få ta del av koncentrerad expertis.
Kärnan av mer än 10 timmars intervjuer med sju välkända akademiker.
Från historiker till psykoanalytiker och kommunikationsforskare.
Högkvalitativa experter inom sina områden som belyser våra nyckelfrågor från olika vinklar:</b
Sju modiga människor som ställer obekväma frågor och ger lika obekväma svar.
Den som ifrågasätter och som själv står upp för förändring.
De höjer sina röster.
Och tillsammans höll vi djupgående diskussioner för att komma fram till hur vi kan
förena våra krafter för en bättre framtid.
Hur vi kan vara starka tillsammans mot splittring, korruption, lögner och propaganda, mot tyranni och
krig. Och för fred, frihet, humanitet och ärlighet.
Även om vi inte är överens om allt finns det gemensamma mål som förenar oss.</b
Och det är precis så det kommer att vara för er också, kära tittare.</b
För att du också har slagit på för att ta reda på hur missnöje kan bli förändring.
Vilka hinder som finns, vilka möjligheter och vad du själv kan bidra med.
Och jag kan säga dig: om du ställer dig själv de här frågorna har du redan tagit ett stort
första steg. För förändring börjar med dig själv.</b
Individen är mycket mer kraftfull än vad de ofta tror om sig själva.
Att styra över barnkammaren är den största politiska angelägenheten för att kunna
styra över människor som sedan växer upp.
De flesta människor är alienerade från sig själva.
Genom uppfostran, genom relationsmisstag, att de inte kan bli som de är designade,
som de vill utvecklas, utan som de måste bli.
I slutändan lyckas dock de flesta barn anpassa sig till förväntningarna.
Anpassning som en överlevnadsstrategi, som Dr Hans-Joachim Maaz beskriver det.
Något som många människor lär sig väldigt tidigt.
Den som uppfyller förväntningarna får erkännande.
Den som anpassar sig sticker inte ut.
Och du blir ofta till och med belönad för det.
Detta mönster kan fungera under lång tid.
Vissa människor klarar sig bra genom livet med det.
Det blir problematiskt när något förändras.
När världen blir mer osäker, när gamla regler inte längre gäller.
När sociala omvälvningar skakar om din egen världsbild</b
När det gamla anpassningsbeteendet inte längre känns rätt.
Då kan en kris uppstå.
Något borde faktiskt hända vid det här laget.
Man måste blicka inåt och ärligt konfrontera sin egen historia.
Men det är precis det som många undviker eftersom det gör ont.
För att det ifrågasätter allt som du har byggt ditt liv på.</b
Istället för att göra en förändring förblir många konformistiska - även som vuxna.
Även när de för länge sedan har insett att de är missnöjda.
Från sitt terapeutiska arbete rapporterar Dr Maaz att vissa människor till och med blir sjuka eftersom
de har böjt och ljugit för sig själva i åratal.
Och nu kommer något som många kanske är bekanta med.
När människor börjar släppa detta mönster känner de sig ofta bättre inombords.
Men det blir svårare på utsidan.
Relationer förändras.
Spänningar uppstår.
Detta är i allmänhet mycket ofta det pris man får betala när man börjar se klart.
Något som många av de kritiska människor som vaknade idag fick uppleva på nära håll.
Och den här konflikten påverkar inte bara vuxna, utan även barn.</b
För vad händer när föräldrar försöker vara ärliga mot sina barn, när de uppmuntrar dem att
vara sig själva och kritiskt ifrågasätta saker?
Då hamnar de här barnen ofta i konflikt, säger Hans-Joachim Maaz.
En konflikt mellan vad de upplever hemma och vad skolan och samhället förväntar sig av dem.
Som föräldrar har vi i princip bara chansen att uppfostra våra barn på ett sådant sätt att de passar in i ett
dysfunktionellt, normopatiskt samhälle, eller så behandlar vi dem mer humant, mer ärligt, mer öppet.
Då har barnen ett stort problem med att nå framgång i ett normopatiskt samhälle.
Det är ett svårt konstaterande.
Föräldrar står inför ett dilemma.
Om de anpassar sina barn har de en bättre chans att hänga med i systemet.
Om de uppfostrar sina barn öppet, ärligt och kritiskt blir det ofta svårare för dem.
Hårdare i en skola, hårdare i samhället.
En tragisk motsägelse och en som behöver diskuteras.
I synnerhet hur föräldrar verkligen bör hantera denna dikotomi för att i slutändan uppnå ett fritt samhälle.
Om lösningen verkligen är
Jag för min del vågar tvivla på att det ligger i att utbilda barn till att vara oärliga och att agera.
Vi ser alltså att roten till ondska, konformitet, underkastelse och oförmåga att stå upp för sina
rättigheter ofta ligger i barndomen och ungdomen.
Om du aldrig har lärt dig att stå upp för dig själv kommer du också att ha svårt att göra det som vuxen.
Att lösa allt detta är avgörande om vi vill ha ett upplyst, ansvarsfullt och självständigt samhälle.
Men det är inte något som kan göras över en natt.
Det som däremot kan förändras omedelbart är vårt eget beteende gentemot våra medmänniskor.
Just nu.
Och det för oss in på ett annat viktigt ämne.
Alla de som har lyckats bryta sig ur konformiteten och gå igenom livet självständigt,
oberoende och modigt har en stor gåva inom sig.
Klarhet, mod, personligt ansvar, förmåga att ifrågasätta och stå upp för sig själv.
Med den här gåvan kan de också hjälpa andra, de som ännu inte kan komma ur sitt skinn men kanske vill.
Men detta kräver gemenskap, utbyte, stöd och nätverk.
För att, som ordspråket säger, vi är bara starka tillsammans. Och ja, det är precis så
det är. Ensam blir man ofta stillastående.</b
Frihetsbarometern 2025 visar att många människor känner sig ensamma.
De skulle vilja engagera sig mer, men de saknar gemenskap och sammanhållning.
Och undersökningen visar också tydligt att många känner igen sig i följande.
Divisionen, som medvetet underblåses av media och politik, förhindrar en gemensam påverkan för gemensamma mål.
Statsvetaren och demokratiforskaren professor Ulrike Guérot är också tydlig med detta.
Division är en princip för att förhindra proteströrelser från att uppnå just detta, nämligen att samlas
kring en person och göra protesten kapabel att vinna en majoritet och kapabel att regera.
Division är ingen tillfällighet.
Det är en gammal princip för dominans: söndra och härska.
Något som har använts i flera årtusenden.
I dag är det vänster mot höger, vaccinerade mot ovaccinerade, kvinna mot man.
Divisionen, motsättningen, finns överallt.
Ledande politiker och deras medier sår osämja, hetsar mot varandra, arbetar med
kontaktskuld, delar upp de goda i de onda.
Mest sannolikt just för att folket inte ska kunna enas, vara starka tillsammans för
högre mål som faktiskt skulle ena de många.
Fred, frihet, en rättvis värld, ett gott liv för alla.
För att kunna arbeta med detta tillsammans skulle det behövas en dialog, men detta förhindras.
Istället fastnar vi i ett småaktigt skyttegravskrig, säger kommunikationsexperten och psykologen Dr Roman Braun.
Enligt honom borde all vår energi gå till spillo där, i dessa skyttegravskrig.
Det är meningen att vi ska distraheras medan de verkliga intrigerna som verkligen skadar oss sker i bakgrunden.
När människor inser att motståndaren inte är den andra medborgaren, utan mekanismerna bakom, då förändras något.
Då kommer det att finnas utrymme för verklig handling igen.
Divisionen försvagas.
Detta är inte bara uppenbart idag, utan också i historien.
Historikern och filosofen professor David Engels påpekar att motstånd alltid behöver gemenskap.
Utan ett gemensamt "vi" förblir protester ineffektiva.
Han talar om borgerliga revolutioner från gångna tider, som knappast kommer att existera i denna form idag eftersom ...
Sådana element av motstånd, av revolution, kräver naturligtvis också en motsvarande solidarisk medborgargemenskap
eller massa av människor, eller vad man nu ska kalla det.
Det andra problemet är dock att de flesta av dessa människor i Europa inte längre känner igen sig själva, eftersom de
är så fragmenterade av identitetspolitik och migration att det inte längre finns någon naturlig solidaritet.
När människor inte längre känner samhörighet blir det svårt att stå upp för något tillsammans.
Om alla bara kämpar för sig själva finns det ingen kraft för förändring.
Och det är precis vad vi ofta upplever idag.
Värderingar är det som håller samman samhällen, det som gör dem starka och förenar dem.
Värderingar är också det som håller människor vid liv, det som ger dem riktning och det som gör dem villiga att ta risker.
Professor Engels säger klart och tydligt: Utan högre värden som går utöver det egna livet och den
personliga lyckan kommer knappast någon att stå upp för mål som fred, frihet eller rättvisa.
Alltminstone så länge han inte själv är direkt påverkad.
Han ser idag detta som ett centralt problem när det gäller att protestera mot rådande orättvisor.
Många människor lever fortfarande för bekvämt för att lämna sin bekvämlighetszon, särskilt när deras
eget välbefinnande anses vara det största goda.
Det är just då som viljan att riskera det för övergripande mål saknas.
För den kristne professorn Engels ligger orsaken till denna brist framför allt i en brist på tro.
Problemet är att i ett samhälle där det inte längre finns någon verklig absolut sanning och där ens eget liv faktiskt ses
på ett mycket materialistiskt sätt, där människor inte längre tror på en sanning, inte längre tror på Gud, inte längre tror på
ett liv efter detta, inte längre tror på absoluta saker, utan faktiskt bara ser sitt eget lilla
lokala liv som det viktigaste och mest absoluta.
I en sådan situation har vi naturligtvis liten anledning att faktiskt gå ut på gatorna, att offra
något, att offra bekvämlighet, kanske att offra våra egna liv för ett högre syfte.
En orättvis regim kan naturligtvis gå ganska långt innan människor tar till gatorna.
Samtidigt har människors solidaritet brutits upp av massmigration, identitetspolitik och familjeupplösning.
Även familjen är nu splittrad.
Detta innebär att det faktiskt finns väldigt lite kvar, åtminstone från européernas
sida, som är värt att kämpa för på något sätt.
Så länge man har ett någorlunda bekvämt liv stannar man ofta kvar.
Komfort gör dig lugn. Och det är en del av problemet.
Professor Engels sätter tron på Gud i centrum när han talar om högre värden.
Människor kan naturligtvis också ha stöd av andra, överordnade värden som motiverar dem och ger dem styrka.
Det är viktigt att vi bara lämnar vår komfortzon om vi vill uppnå mer i den här
världen än att bara maximera vår egen lycka.
Samhällsvetaren Günter Roth pekar på en liknande kärna.
Han uttrycker det nyktert: de som bara funderar på om det är värt att protestera blir sällan aktiva.
Men många skulle göra just det.
De beslutar om de ska vidta åtgärder enbart baserat på en kostnads- och nyttoanalys.
Och det är ofta mer värt att hålla sig stilla.
Och det är också sant, vilket vi vet från experiment om hjälpbeteende: Ju mer folk tittar, ju mer folk
ser ett problem eller en olycka, desto mindre sannolikt är det att någon kommer att hjälpa.</b
Ju större är sannolikheten för att alla väntar på de andra.
Olyckligtvis är vi övermättade och vi lever också i ett extremt överflödssamhälle.
Många kommer till rätta.
Andra drar sig tillbaka.
Andra emigrerar.
Protesten skjuts upp eller avbryts helt.
Statsvetaren professor Ulrike Guérot ser också detta som ett stort problem.
Hon talar om reträtt och flykt som huvudproblemet när det gäller frågan: Vem ställer sig egentligen upp?
Jag tror att det större problemet i stället för protester och protesternas ineffektivitet
är nästan denna tendens till privatisering.
Jag är utmattad, jag kan inte fortsätta, det är ingen idé. Vi kommer ingenstans.
Ja, många människor är modfällda. Många emigrerar av rädsla för vad som komma skall.</b
Andra tar sina protester utomlands eftersom de fruktar personliga konsekvenser på hemmaplan.
Den här rädslan för individuella nackdelar hindrar i allmänhet många människor från att uttrycka
sig offentligt eller engagera sig på något sätt.
Ett problem som kommunikationsvetaren Michael Meyen också tar upp.</b
Mayen uttrycker det tydligt.
Det är att bli etiketterad. En etikett klistras på dem som protesterar eller bara ifrågasätter kritiskt.
De är förtalade och de är förringade. Så att vi inte får reda på följande sanning:
Ja precis, vi är många.
Mycket mer än vi tror.
För att de som står upp mot orättvisor, som varnar och pekar ut lögner, medvetet hålls nere.
Detta gör att deras antal verkar mindre, deras inflytande svagare och deras värde lägre än vad det faktiskt är.
Denna uppfattning motsvarar dock mindre verkligheten än resultatet av framgångsrik propaganda.
Särskilt unga människor blir avskräckta av detta.
De som fortfarande har mycket att förlora och därför drar sig för att ställa sig på svärmarnas eller högerextremisternas
sida eller vad det nu kan vara för etiketter.
Kommunikationsforskaren Michael Meyen gör det klart: det finns potential för protester.</b
Det är inte heller litet, men det är ojämnt fördelat.
Vi vet ungefär att denna protestpotential är en tredjedel av befolkningen.
Vi vet också var denna protestpotential är baserad eller bor.
Det tenderar att vara en äldre kundkrets, en mer lantlig kundkrets. Snarare inte framgångsrika entreprenörer. Ingen som
fortfarande är beroende av att få något gratis från staten.
Vid tveksamhet riskerar ungdomar allt.
Vi vet detta från revolutionens historia.
Det var alltid unga människor som åstadkom förändring, eftersom de var beredda att
riskera mycket för ett mycket långt liv.
Detta är svårare med äldre människor.
Det är mycket svårare på landsbygden.
Det är särskilt svårt när man inser att makten - där det avgörs hur verkligheten ska tolkas - nu finns i
universitetsstäderna, i storstäderna, och inte där det finns större möjligheter till protester.
Och dessutom skulle omtolkningen av historien avskräcka unga människor.
Om vi tittar in i det förflutna ser vi att allt som hände före 1933 nu betecknas som
nationalsocialismens förhistoria i Tysklands mörka förflutna.
Detta gör det svårt att hänvisa till positiva saker från århundradena, åren före.
Tyskarna, till exempel, får ständigt höra att den och den revolutionen är värdelös.
Varje revolution i Tyskland har misslyckats.
Inte alls sant om man tittar närmare på saker och ting.
Om man tittar på de långsiktiga effekterna av 1848 års revolution, om man tittar på 1918 års revolution,
sjömännens uppror; om man tittar på 89 års revolution i DDR.
I berättelsen, i berättelserna om denna revolution, undertrycks dock de viktiga sakerna.</b
Om det inte är så att revolutionerna tycks ha misslyckats i första hand därför att revolutionärerna inte var beredda att ta
till den sista utvägen - nämligen att helt enkelt döda sina motståndare - utan i stället valde
förhandlingar, normal mänsklig interaktion.
Om jag inte får höra det, så förstår jag inte varför revolutionärerna 1848 antingen var döda,
flydde till Amerika eller försvann i obetydlighet.
Och så är det något annat.
Människor får höra att de ensamma är en del av en galen minoritet.
Detta fungerar genom att helt enkelt inte visa protest.
Detta hindrar andra från att ansluta sig. Och det förhindrar också att ett offentligt samtal om
de kritiserade ämnena överhuvudtaget uppstår.
För statsvetaren Ulrike Guérot är det därför tydligt att protester bara kan vara effektiva om de är synliga.</b
Detta är dock ofta inte fallet.
Särskilt inte när protester misshagar den styrande regimen.
Det beror därför ofta inte på att det är för lite protester.
Problemet ligger främst någon annanstans.
Med andra ord, jag tror att vi faktiskt har en hel del protester.
Problemet är att protesten inte leder någonstans.
Protesten verkar inte vara formulerad på något sätt, att lagstiftningen ändras, att avgångar görs, att förtroendet
återställs. Med andra ord, att det på något sätt vidtas åtgärder som människor sedan också kan se: Protesten har burit frukt.
Det vill säga, min fråga är inte om vi demonstrerar tillräckligt.
Min fråga är: var är protesten?
Det är min första fråga. Och det verkar inte gå någonstans.
Och den andra frågan är: Vilken protest är den goda protesten idag?
För att vi i grund och botten har ett opinionslandskap som är fundamentalt delat. Och i detta avseende
skiljer vi redan mellan bra och dåliga protester.
Till exempel, när vi har protester som förra året - alla mot högern - då är det en bra
protest. Det syns överallt, i alla medier.</b
Men när det, som nyligen i Haag, till exempel, var riktigt, riktigt stora protester mot Gaza,
mot folkmordet i Gazaremsan, då visas inte det.
Vi har också frågan: Vilken protest kommer att visas?
Under senare år har vi haft en situation där det så att säga också är förbjudet enligt lag att
protestera som störande av den allmänna ordningen.
Och det är därför som protesten blir allt tystare.
Situationen inom vetenskapen, det område där kunskap skapas, liknar den som gäller för protester.
Kunskap som ligger till grund för beslut inom politik, medicin och i slutändan samhället som helhet.
Men även här är endast vissa berättelser tillåtna.
Olika forskningsansatser misskrediteras ofta genom inramningar som högerextremistisk eller
tvivelaktig, vilket gör dem opålitliga från början.
Men det finns också kollegor här som säger, nej, vi behöver inte längre kontroverskravet
för vissa saker, t.ex. klimatförändringar, ja.
Och det tyckte jag var ganska intressant, för den här kollegan om klimatförändringar sa sedan att han
skulle vilja analysera fakta först för att visa att det här inte alls är kontroversiellt.
Så nu, naiv som jag är, tänkte jag: Okej, han kommer att presentera några klimatdata eller klimatkorrelationer där.
Men det gjorde han inte alls.
Han tog del av en studie som visar att i Europa ifrågasätts klimatförändringarna främst av
högerradikala eller högerextrema partier, så att säga.
Och därför, eftersom de är grundlagsstridiga, bör de inte hanteras.
Så om något sådant ens tas på allvar som ett vetenskapligt uttalande, då har vi ett verkligt problem.
Många håller tillbaka. Många föredrar att inte säga något. Av en mängd olika skäl:
Det kan handla om försiktighet, rädsla, osäkerhet eller helt enkelt brist på alternativ.
Ulrike Guérot har en mycket liknande uppfattning.</b
Hon säger också att det inte kan fortsätta så här.
Protesten måste bli mer högljudd. Och den måste bli större.
För bara då skulle vi ha en chans att det blir sett.
Med andra ord, vad vi talar om är att medborgarna vill uttrycka sitt missnöje och att detta
missnöje översätts till politisk förändring.
Och det händer helt enkelt inte längre. Varken via protester på nätet eller via analoga protester.
Nu är frågan om detta fortfarande är rätt form av protest.
Svaret är faktiskt nej.
Och frågan skulle vara: Var skulle man kunna börja protestera då?
Naturligtvis kan andra radikala former av protester fungera.
Jag kommer att säga generalstrejk.
Till exempel att vi inte vill gå ut i krig.
Andra former av protester kan naturligtvis vara att så att säga dra sig tillbaka från saker och ting på individnivå.
Det enda jag kan säga är att de är väldigt dyra.
Du måste vara mycket engagerad. Man måste göra mycket research för att säga: Jag tänker inte åka dit, jag
tänker inte betala för det. Jag tänker inte gå dit längre.
Jag vet inte, jag köper inte från Amazon. Jag betalar bara med kontanter nu.
Så självklart kan du göra allt det där. Och det här är mycket specifika personliga förnekelsestrategier.
Men sedan är den verkliga frågan hur länge man kan hålla på.
I detta avseende tror jag att detta är formerna för protest: Demonstrationer,
generalstrejk, individuell protest i liten skala.
Hur kan vi få så många som möjligt att delta?
Många tror att rätt budskap bara behöver kommuniceras på rätt sätt, att bristen på vilja att
delta i första hand är ett kommunikationsproblem.
Falsk indikation, säger Michael Meyen.
Det handlade om något helt annat.
Det här är en fråga som nästan alltid är det allra första jag får som medieforskare.</b
Hur måste jag forma mitt budskap så att folk hänger med?
Mitt första svar är alltid: Glöm det.
Man får inte människor genom budskapen, de måste gå igenom sin egen erfarenhet.
De måste själva uppleva smärta, de måste inse att något måste förändras så att de mår bättre.
Du får inte människor att göra saker som du själv anser behöver göras enbart med hjälp av kommunikationsmeddelanden.
Detta är ett problem.
Det är också ett problem eftersom vi vet att livscykeln kräver en viss tid innan man kan ha sådana upplevelser.
Förrän du inser att du har stött på en vägg, att du inte kan gå längre.</b
I min forskning har jag alltid frågat vad som leder till att den ena personen hamnar på protestsidan och den andra
personen, vid tveksamhet, finansierar Antifa eller står med farmödrar mot högern eller sådana grupper.
Och det är alltid en upplevelse som krockar med den berättelse som sprids via statliga medier eller andra utbildningskanaler,
universitet, skolor, folkhögskolor och museer.
Det måste vara en personlig upplevelse.
Det tar tid, särskilt när man är ung, när man fortfarande försöker komma in.
Jag skulle inte döma unga människor överhuvudtaget.
De måste bygga sina egna liv först.
De måste också anpassa sig.
De måste försöka ta sig in i en position.
Och sedan kommer de någon gång att inse att det kanske inte kommer att gå bra för dem heller.
Du måste ha tålamod och arbeta mindre med utformningen av meddelandena.
Denna obligatoriska vaccination skulle ha varit något som skulle ha gått in i kroppen.
Och folk var redo, oavsett kommunikation, varje måndag - även när vädret inte var bra.
Så folk måste bokstavligen gå efter halspulsådern, säger Michael Meyen.
Mycket mer än ett litet nyp i plånboken.
Det måste verkligen vara något som hotar din egen existens, ditt eget liv.
Det är först då som många människor är redo att lämna sin komfortzon.
Det enda problemet är att det då ofta kan vara för sent.
David Engels är också skeptisk när det gäller ett utbrett motstånd bland befolkningen.
Medborgarna är för slöa.
Många ville inte spela en aktiv roll i att forma saker, utan föredrog att låta dem hända.</b
I slutändan lär oss historien att ett fåtal återigen kommer att avgöra mångas öde.
I slutändan kommer en annan elit att segra och driva förändring.
Enligt professor Engels uppfattning måste vi röra oss bort från idén om grundläggande,
gräsrotsdemokratisk förändring i stor skala.
Historikern nämner också coronatiden som ett exempel.
Annat än Michael Meyen, dock som ett negativt exempel.
David Engels säger att systemet på det hela taget har kommit relativt väl undan med sin auktoritära inställning.
Även om det fanns ett motstånd var det begränsat i förhållande till den totala befolkningen.
Endast ett fåtal skulle faktiskt ha gjort uppror öppet.
Ordspråket lyder: strategi slår massa.
Det handlar inte nödvändigtvis om att nå ut till fler och fler människor eller att motivera fler och fler nya.
Mycket viktigare är något annat.
De som redan idag är beredda att kämpa för en bättre framtid måste enas bättre.
De måste ha en tydligare strategi och bli bättre på att agera tillsammans.
David Engels motsäger alltså tydligt Ulrike Guérots uppfattning på en punkt.
Hon säger: proteströrelser måste bli större och framför allt mer synliga.
Michael Meyen påpekar dock att det är extremt svårt att motivera människor att protestera, särskilt genom meddelanden.
I slutändan är den avgörande faktorn din egen erfarenhet.
Var finns likheterna?
Vad kan vi bygga vidare på?</b
Den första punkten är tydlig:</b
Förändring börjar med oss själva, med individen.
Många människor har dock aldrig lärt sig att ta ansvar.
De har lärt sig att uppfylla förväntningar, undvika konflikter och anpassa sig.
Och ändå - det finns en stor potential i våra länder, eftersom de finns.
Personer med högre värderingar.
Människor som lever ett självbestämmande liv, som tar ansvar och som bygger broar.
Och här är jag med David Engels.
Vi behöver inte massorna.
Det finns ingen brist på människor.
Det finns en brist på koppling.
Förändring börjar inte med massorna.
Det börjar med individen.
Frågan är alltså: vad kan individen göra rent konkret?
Här och nu.
Det är precis det här som utsikterna handlar om.
[UTBLICK: VAD SKA MAN GÖRA?
Många människor vill göra något.
Viljan finns där.
Det som ofta saknas är riktning.
Så det första steget är inte att fråga hur vi kan få fler människor att engagera sig, utan snarare vad de faktiskt kan
göra: Vad kan de som redan är villiga att göra faktiskt göra?
Jag ställde samma fråga till de många personer som intervjuades under arbetet med den här dokumentären.</b
Och resultatet blev fem konkreta åtgärder som alla kan genomföra omedelbart.
Mått 1:
Bygga gemenskaper och nätverk
Förutom tålamod är mitt andra råd faktiskt nätverkande.
Detta är en viktig punkt.
Miljöerna har funnit varandra. Protestmiljöerna har hittat varandra.
Det finns grupper över hela den tysktalande världen som träffas regelbundet, som arbetar med innehåll, som har gått samman.
Även om det bara är för att de bryr sig om näring, för att de funderar på hur de kan organisera
sin trädgård så att de kan försörja sig själva.
Det är viktigt att hålla dessa strukturer vid liv för att vara redo när tillfälle ges att förverkliga det som
är centralt i många människors liv: demokrati och möjligheten att påverka sina livsvillkor.
Vad vi måste göra är att bygga från botten upp.
Detta är grundläggande, att vi inte får lägga alla våra kort på politiken, utan: Vi måste först återuppbygga
detta motståndskraftiga civila civilsamhälle underifrån, som också kan försvara sig mot det.
Åtgärd 2: Säg vad du tycker Den andra konkreta åtgärden som alla kan genomföra omedelbart är: Säg vad du tycker.
Sprid information och stöd oberoende medier, eftersom information är allt.
Information är nyckeln.
Det är bara att titta på vad den andra sidan gör för att kontrollera information.
Den som kan definiera idag, den som kan bestämma idag vad vi alla uppfattar som verklighet, har makt, kan styra.
Så vi måste hjälpa våra medmänniskor att ta sig ur de bubblor som har producerats av medvetandeindustrin, som stöds
på många sätt, om man tittar på hela detta NGO-komplex.
Så människor som betalas av skattebetalarnas pengar för att förstärka budskap, för att få fram budskap
till människor som de hittar i statliga medier.
Om man tittar på det är det vägen att gå.
Så om du inte motverkar det har du ingen chans att leva i frihet.
Jag tyckte att det var väldigt spännande att "säga vad man tycker" är en viktig
form av protest. Och det är faktiskt sant.
Om man utgår från kommunikationsteori, särskilt Elisabeth Nolle-Neumanns teori om tystnadsspiralen, så är
detta ett sätt att bryta upp standardiseringsprocesser.
Denna teori om tystnadsspiralen säger att människor har en rädsla för isolering, att detta är vår
största rädsla, att bli utesluten från föreningen.
Om de ledande medierna rapporterar konsekvent under en längre tid och jag inte håller med, då kommer jag enligt denna
teori någon gång att sluta uttala mig offentligt eftersom jag måste oroa mig för att bli utesluten ur föreningen.
Men ute på gatan ser jag människor som står vid stånden och har en annan åsikt.
Jag lyssnar - jag hörde plötsligt något annat från bordet bredvid i puben.
I tågkupén pratade folk på ett helt annat sätt.
Det var någon som satt på stranden med en Kontrafunk-handduk.
Så uppenbarligen finns det trots allt motsatta ståndpunkter.
Detta uppmuntrar då människor som annars inte skulle våga säga vad de tycker.
Så jag tycker att det är väldigt spännande att detta uppenbarligen har uppmärksammats av de
människor som deltog i den här undersökningen.
Åtgärd 3: Definiera egna och gemensamma mål Tyvärr är den tredje konkreta åtgärden ofta förbisedd.
Samtidigt är det avgörande.
Även om det inte är lätt.
Det handlar om att definiera sina egna och gemensamma mål.
För om vi inte vet vart vi vill gå, vad vi kämpar för och inte alltid mot, då slutar allt i kaos.
Utan tydliga mål finns det ingen strategi, ingen sammanslagning av resurser och inget övertygande
svar för andra som frågar: "Varför ska jag vara med?
Om du inte kan säga vad du står för, kan du inte ta någon med dig.
Så det finns en tröskel från att tänka och känna till att agera.
Vi säger ofta att resan är belöningen, och det är nästan sant.
Så vi behöver ett mål för att få en uppfattning om en väg överhuvudtaget.
När jag har målet vet jag, ah, det här är vägen.
Och sedan behöver vi vägen för att ha modet att ge oss iväg.
Vi behöver en uppfattning om vägen.
Så jag kommer från målet till vägen och från vägen kommer jag till avfärden.
Och det finns inget sätt.
Folket ser ingen utväg.
Så de säger att du letar efter en väg ut, eller hur?
Där är vi. Så vi söker efter vägen.
Och om vägen inte är tydlig behöver jag inte ge mig iväg.
Jag behöver inte stiga upp.
Och frågan är också om målet är tydligt.
Målen måste också vara tydliga.
Detta är också en viktig punkt.
Det måste vara ett lättuppnåeligt - inte lättuppnåeligt, men ett konkret uppnåeligt mål.
Inte mot hunger eller fattigdom i allmänhet, utan mycket specifikt.
Åtgärd 4: Självreflektion Den fjärde konkreta åtgärden som varje individ kan
genomföra omedelbart är en som är mycket impopulär.
Att reflektera över sig själv.
Något som många människor inte tycker om att höra.
Jag vet att det kommer att bli en omedelbar motreaktion.
Vad har allt det här med mig att göra?
Om jag börjar med att titta på mig själv, vad är min del i konflikten eller i den olycka som jag upplever, har jag faktiskt
den bästa, men kanske enda, chansen att förändra något.
Så med insikten om min del, om mig själv, har jag en chans att göra något annorlunda med mig
själv, att förändra, att utveckla mig själv.
Jag har i princip inte den här makten över någon.
Åtgärd 5: Vidta åtgärder Låt oss nu gå vidare till den femte och sista åtgärden, som alla kan genomföra omedelbart.
Och det är att agera, ja, agera.
Oavsett vad - men börja med det.
För att du upplever self-efficacy genom att göra det själv.
Att agera ger oss styrka och hopp eftersom vi kan se hur saker och ting rör på sig.
Vi inser att vi kan göra skillnad som individer. Även om det ofta bara är i liten skala.
Men varje bidrag räknas. Även om det bara handlar om att vara en förebild.
Vår frihet är mycket mer än att bara sätta ett kryss i en valbås en gång vart fjärde eller femte år.
Vår frihet ligger i att vi måste leva enligt våra ideal i varje ögonblick, med alla konsekvenser.
Och det betyder i slutändan
Att bli en förebild.
Att bli en förebild för sig själv.
Att bli en förebild inför sin familj.
Att bli en förebild för sin omgivning.
Praktisera varje handling på ett sådant sätt att du kan se dig själv i spegeln på morgonen och
säga, ja, jag lever i enlighet med mina ideal.
Ja, den värld jag lever i är kanske inte optimal.
Det kan till och med vara dystopiskt.
Möjligen riskerar jag mycket med det här.
Men jag lever denna frihet i mitt individuella liv.
Jag tror att först när ett betydande antal människor faktiskt kommer att vilja bli förebilder själva, leva som de
vill i sin vardag, som hela samhället en dag kommer att bli, först då kan saker och ting gå framåt.
Och det är naturligtvis det viktiga steget.
Vi ska vara den vi är och agera som vi är.
Inte för att vi hoppas att den ska ha någon inverkan på historien eller politiken i
allmänhet, utan för att vi tror på den.
Och det är därför jag tror att den här attityden Etiam si omnes ego non, även om alla andra gör något kommer jag ändå inte att
göra det, är den handling eller den attityd som vi behöver.
Att bete sig som vi vill, av övertygelse.
Och även om vi vet att allt är dömt att misslyckas, även om vi vet att vi är de enda som gör det ändå.
Av övertygelse, för att det är vårt sätt, för att vi tror att det som är viktigt inte på något sätt är
något som kommer att skrivas i historieböckerna.
Och om vi då faktiskt har medborgare och framför allt politiker som själva är förebilder, som personligen är vad de
vill att samhället ska bli, då är förändring faktiskt möjlig.
Och det behöver inte de många miljonerna nu heller.
Ofta räcker det med en personlighet som verkligen kan vara en genuin förebild, där många människor kan säga till sig själva,
så där vill jag också vara en dag, att förändring är möjlig.
Tänk bara på medeltiden.
Vad har människor som Bernard de Clairvaux eller St Benedict inte uppnått?
Genom att på egen hand börja grunda ett kloster åstadkom de faktiskt hela västvärldens andliga pånyttfödelse
och blev därför förebilder för generationer och århundraden av människor som ville göra detsamma.
Det krävs inte miljontals människor för att alla ska bli så. Det krävs ofta bara en person eller
en liten grupp för att förändra otroligt mycket.
Men även det verkar vara väldigt svårt idag,som jag sa.
Men vi måste ta oss dit.
Detta är en fråga för den enskilde.
Ja, individen kan göra en enorm skillnad.
Enbart genom det faktum att han är, att han agerar, ses, är i relation med andra.
Vi själva kan inte ens föreställa oss hur mycket var och en av oss faktiskt åstadkommer.
Vi vet inte hur många människor vi har blivit förebilder för i våra liv. Hur få ord ofta har lett till stora utvecklingar.
Ja, vi behöver andra människor i våra liv. Men nej, vi behöver inte nödvändigtvis dem för att förändra världen.
Vi kan börja nu. Bara för oss ensamma.
Då är det David mot Goliat.
Vi vet att David kommer att vinna i slutändan.
Ja, David vinner.
Och om man tittar närmare på berättelsen om David och Goliat kan vi se vissa paralleller till vår tid.
David försökte inte slåss som Goliat.
Han tog inte på sig någon rustning. Han tog inte ett svärd.
Han gick inte in i närstrid.
David insåg att han skulle förlora på det här fältet.
Så han gjorde något annat.
Han använde vad han kunde, vad han var van vid. Hans slangbella, hans smidighet.
Och han höll sig på avstånd.
Då tog han tillfället i akt, en enda gång.
Han siktade in sig på det enda stället där Goliat var sårbar.
Och det var precis det som gjorde skillnaden.
David tvekade inte.
Han väntade inte på bättre villkor.
Han agerade när tillfälle gavs.
Och kanske är det just det som är den avgörande punkten för oss idag.</b
Förändring innebär inte att spela efter de mäktigas regler.
Det innebär att se sina egna möjligheter, sina egna styrkor och att ha modet att använda dem när tillfället är rätt.
Vi kan inte tvinga fram själva möjligheten.
Men vi kan vara förberedda, klara, vakna. Så att vi inte tvekar när hon kommer.</b