[ЧИ ВИРОЩУВАЛИ НАС, ЩОБ МИ БУЛИ РАБАМИ?
Домінування в дитячому віці є найбільшою політичною проблемою для того, щоб мати
можливість керувати людьми, які потім виростають.
[Чи можемо ми змусити людей прокинутися?
Як я маю формувати своє повідомлення, щоб люди долучалися?
Моя перша реакція завжди - забудьте про це.
Ви не можете змусити людей відповідати за допомогою повідомлень.
Они повинні пройти через власний досвід.
Они повинні самі відчути біль.
Поділ - це принцип, який заважає протестним рухам досягти саме цього, а саме: об'єднатися навколо однієї людини і зробити
протест здатним завоювати більшість і здатним до управління.
Чим більше люди зосереджуються на важливих конфліктах, тим менше енергії витрачається даремно і тим
менше страждань спричиняється в цих дрібних війнах.
Насправді це може статися відносно швидко і навіть безперешкодно, якщо кілька
людей об'єднають свої зусилля тут і там.
.
Зміни починаються з простого запитання.
Що ми можемо зробити?
Це питання було в центрі дослідження "Барометр свободи 2025", яке я проводив разом з A-WEF.
Онлайн-опитування, в якому взяли участь понад 22 000 осіб.
22 000 людей, які дали чітку відповідь.
З них досить.
Досить політичного патерналізму, досить маніпуляцій у ЗМІ, досить підірваної демократії.
Воля протистояти цьому велика, але блокади не менш великі.
Ми дійсно хочемо знати.
Що паралізує мирний протест і що потрібно, щоб нарешті перетворити розчарування на рух?
Тож я продовжив свої пошуки і знайшов відповіді.
Шановні глядачі, зараз ви почуєте концентровану експертизу.
Сутність понад 10 годин інтерв'ю з сімома відомими науковцями.
Від істориків до психоаналітиків та комунікативістів.
Висококваліфіковані експерти у своїй галузі, які проливають світло на наші ключові питання з різних сторін:</b
Сім сміливців, які ставлять незручні запитання і дають не менш незручні відповіді.
Ті, хто ставить під сумнів і хто сам виступає за зміни.
Вони підвищують голос.
І разом ми провели глибокі дискусії, щоб з'ясувати, як ми можемо об'єднати зусилля заради кращого майбутнього.
Як ми можемо бути сильними разом проти розколу, корупції, брехні та пропаганди, проти тиранії та
війни. І за мир, свободу, людяність і чесність.</b
Навіть якщо ми не в усьому погоджуємося, є спільні цілі, які нас об'єднують.</b
І саме так буде для вас, шановні глядачі.</b
Бо ви також увімкнули, щоб дізнатися, як невдоволення може стати зміною.
Які існують перешкоди, які є можливості і що ви самі можете зробити.
І я можу вам сказати: якщо ви ставите собі ці питання, ви вже зробили перший
великий крок. Тому що зміни починаються з себе.</b
Людина набагато могутніша, ніж вона сама про себе часто думає.
Панування над дитячою кімнатою є найбільшою політичною проблемою для того, щоб мати
можливість керувати людьми, які потім виростуть.
Більшість людей відчужені від самих себе.
Через виховання, через помилки у стосунках, через те, що вони не можуть стати такими, якими вони задумані, якими
вони хочуть розвиватися, а такими, якими вони повинні стати.
Зрештою, однак, більшості дітей вдається адаптуватися до очікувань.
Адаптація як стратегія виживання, як її описує д-р Ганс-Йоахім Мааз.
Те, чого багато людей навчаються дуже рано.
Ті, хто виправдовує очікування, отримують визнання.
Той, хто пристосовується, не виділяється.
І часто ви навіть отримуєте за це винагороду.
Цей патерн може працювати протягом тривалого часу.
Деяким людям це вдається.
Це стає проблематичним, коли щось змінюється.
Коли світ стає більш невизначеним, коли старі правила більше не діють.
Коли соціальні потрясіння перевертають власний світогляд</b
Коли стара адаптаційна поведінка більше не здається правильною.
Тоді може настати криза.
На цьому етапі має щось статися.
Ви повинні подивитися всередину себе і чесно зіткнутися з власною історією.
Але це саме те, чого багато людей уникають, бо це боляче.
Потому що це ставить під сумнів все, на чому ви будували своє життя.</b
Замість того, щоб змінюватись, багато хто залишається конформістом - навіть у дорослому віці.
Навіть тоді, коли вони вже давно зрозуміли, що незадоволені.
З своєї терапевтичної роботи д-р Мааз повідомляє, що деякі люди навіть хворіють через
те, що роками обманювали і брехали собі.
А тепер дещо, з чим багато хто може бути знайомий.
Коли люди починають відпускати цей шаблон, вони часто відчувають себе краще всередині.
Але ззовні стає складніше.
Відносини змінюються.
Виникає напруженість.
Зазвичай це дуже часто ціна, яку ви платите, коли починаєте ясно бачити.
Те, що багато критично налаштованих людей, які прокинулися сьогодні, відчули на власному досвіді.
І цей конфлікт зачіпає не тільки дорослих, але й дітей.</b
Бо що відбувається, коли батьки намагаються бути чесними зі своїми дітьми, коли вони заохочують
їх бути самими собою і критично ставитися до речей?
Такі діти часто потрапляють у конфлікти, - каже Ганс-Йоахім Мааз..
Конфлікт між тим, що вони відчувають вдома, і тим, чого від них очікує школа та суспільство.
По суті, як батьки, ми маємо лише шанс виховати наших дітей таким чином, щоб вони вписалися в
дисфункціональне, нормопатичне суспільство, або ми ставимося до них більш гуманно, більш чесно, більш відкрито.
Тоді у дітей виникають серйозні проблеми з досягненням успіху в нормопатичному суспільстві.
Це важка знахідка.
Батьки стикаються з дилемою.
Якщо вони адаптують своїх дітей, вони мають більше шансів не відставати від системи.
Якщо вони виховують своїх дітей відкрито, чесно і критично, їм часто стає важче.
Складніше в школі, складніше в суспільстві.
Трагічне протиріччя, яке потребує обговорення.
Зокрема, як батьки повинні справлятися з цією дихотомією, щоб в кінцевому підсумку досягти вільного суспільства.
Чи дійсно це рішення
Я, зі свого боку, насмілюся сумніватися, що вона полягає в тому, щоб навчити дітей бути нечесними і діяти.
Отже, ми бачимо, що корінь зла, конформізму, підлабузництва і невміння відстоювати
свої права часто лежить у дитинстві та юності.
Якщо ви ніколи не вчилися стояти за себе, вам також буде важко зробити це в дорослому віці.
Вирішення всіх цих питань має вирішальне значення, якщо ми хочемо мати освічене, відповідальне та незалежне суспільство.
Але це не те, що можна зробити за одну ніч.
Що можна змінити негайно, так це нашу власну поведінку по відношенню до наших ближніх.
Прямо зараз.
І це підводить нас до ще однієї великої теми.
Всі, хто зумів вирватися з конформізму і йти по життю незалежно, автономно і сміливо, мають в собі великий дар.
Чіткість, сміливість, особиста відповідальність, вміння ставити під сумнів і відстоювати себе.
З цим даром вони також можуть допомогти іншим, тим, хто ще не може вилізти зі своєї шкіри, але, можливо, хоче.
Але для цього потрібна спільнота, обмін, підтримка та мережі.
Потому що, як то кажуть, ми сильні тільки разом. І так, це саме так. Поодинці часто заходиш у глухий кут.</b
Барометр свободи 2025 показує, що багато людей відчувають себе самотніми.
Вони хотіли б бути більш залученими, але їм бракує спільноти та згуртованості.
Опитування також чітко показує, що багато хто визнає наступне.
Поділ, навмисно спричинений засобами масової інформації та політикою, перешкоджає
спільному впливу для досягнення спільних цілей.
Політолог і дослідник демократії професор Ульріке Геро також чітко висловлюється щодо цього.
Поділ - це принцип, який заважає протестним рухам досягти саме цього, а саме - об'єднатися навколо однієї людини і зробити
протест здатним завоювати більшість і здатним до управління.
Дивізія не випадкова.
Це старий принцип панування: розділяй і володарюй.
Те, що використовується вже кілька тисячоліть.
Сьогодні це ліві проти правих, вакциновані проти невакцинованих, жінки проти чоловіків.
Поділ, опозиція є скрізь.
Провідні політики та їхні медіа сіють розбрат, нацьковують один на одного, працюють з
контактним почуттям провини, ділять хороше на погане.
Скоріш за все саме для того, щоб люди не могли об'єднатися, бути сильними разом заради вищих
цілей, які б насправді об'єднували багатьох.
Миру, свободи, справедливого світу, хорошого життя для всіх.
Для того, щоб працювати над цим разом, потрібен діалог, але цьому перешкоджають.
Натомість ми втягнуті в дріб'язкову окопну війну, - каже експерт з комунікацій і психолог д-р Роман Браун.
За його словами, вся наша енергія повинна витрачатися там, в цих окопних війнах.
Ми повинні відволікатися, в той час як справжні махінації, які дійсно шкодять нам, відбуваються на задньому плані.
Коли люди розуміють, що опонентом є не інший громадянин, а механізми, які за ним стоять, тоді щось змінюється.
Тоді знову з'явиться простір для реальних дій.
Поділ слабшає.
Це очевидно не тільки сьогодні, але й в історії.
Історик і філософ, професор Девід Енгельс зазначає, що опір завжди потребує спільноти.
Без спільного "ми" протест залишається неефективним.
Він говорить про громадянські революції минулих часів, які навряд чи існуватимуть у такій формі сьогодні, тому що ....
Такі елементи опору, революції, природно, також вимагають відповідно солідарної громадянської
спільноти або маси людей, або як би ви це не називали.
Інша проблема, однак, полягає в тому, що більшість цих людей в Європі більше не впізнають себе, тому що вони
настільки фрагментовані політикою ідентичності та міграцією, що більше не існує природної солідарності.
Коли люди більше не відчувають зв'язку, стає важко відстоювати щось разом.
Якщо кожен бореться лише за себе, немає сили для змін.
І це саме те, з чим ми часто стикаємося сьогодні.
Цінності - це те, що тримає суспільство разом, те, що робить його сильним і об'єднує його.
Цінності - це також те, що підтримує людей, що дає їм напрямок і що змушує їх ризикувати.
Професор Енгельс чітко сказав: без вищих цінностей, які виходять за межі власного життя та особистого
щастя, навряд чи хтось буде відстоювати такі цілі, як мир, свобода чи справедливість.
Принаймні до тих пір, поки його самого це безпосередньо не зачіпає.
Наразі він вважає це головною проблемою, коли йдеться про протест проти існуючої несправедливості.
Багато людей все ще живуть занадто комфортно, щоб вийти зі своєї зони комфорту, особливо коли
власний добробут вважається найбільшим благом.
Саме тоді бракує готовності ризикувати нею заради всеохоплюючих цілей.
Для християнського професора Енгельса причина цього недоліку полягає, перш за все, у відсутності віри.
Проблема полягає в тому, що в суспільстві, в якому більше немає справжньої абсолютної істини і в якому власне життя
насправді розглядається дуже матеріалістично, в якому люди більше не вірять в істину, більше не вірять в Бога, більше не вірять в
потойбічне життя, більше не вірять в абсолюти, а насправді бачать тільки своє маленьке
локальне життя як найважливішу і абсолютну річ.
У такій ситуації у нас, природно, мало причин виходити на вулиці, жертвувати чимось, жертвувати комфортом,
можливо, жертвувати власним життям заради вищої мети.
Звичайно, несправедливий режим може зайти досить далеко, перш ніж люди вийдуть на вулиці.
В той же час, солідарність людей була зруйнована масовою міграцією, політикою ідентичності та розпадом сім'ї.
Навіть сім'я тепер фрагментована.
Це означає, що насправді залишилося дуже мало, принаймні з боку європейців, за що варто боротися будь-яким чином.
Поки ваше життя достатньо комфортне, ви часто залишаєтесь на місці.
Комфорт робить вас спокійними. І це частина проблеми.
Професор Енгельс ставить віру в Бога в центр, коли говорить про вищі цінності.
Люди, звичайно, можуть також підтримуватися іншими, більш важливими цінностями, які мотивують їх і надають їм сили.
Вкрай важливо, щоб ми виходили із зони комфорту лише тоді, коли хочемо досягти в цьому світі
більшого, ніж просто максимізувати власне щастя.
Соціолог Гюнтер Рот вказує на подібну суть.
Він каже тверезо: ті, хто лише зважує, чи варто протестувати, рідко стають активними.
Але багато хто зробив би саме так.
Вони вирішують, чи вживати заходів, виключно на основі аналізу витрат і вигод.
І часто буває корисніше сидіти тихо.
І це також вірно, як ми знаємо з експериментів про поведінку допомоги: Чим більше людей спостерігають, чим
більше людей бачать проблему або нещасний випадок, тим менша ймовірність того, що хтось допоможе.</b
Тем більша ймовірність того, що всі чекають на інших.
На жаль, ми перенасичені, а також живемо в надзвичайно заможному суспільстві.
Багато хто мириться.
Інші відмовляються.
Інші емігрують.
Протест відкладається або взагалі припиняється.
Політолог, професор Ульріке Геро також вбачає в цьому серйозну проблему.
Она говорить про відступ і втечу як основну проблему, коли йдеться про питання: хто насправді стоїть?
Я думаю, що більшою проблемою, ніж протест і неефективність протесту, є майже ця тенденція до приватизації.
Я виснажений, я не можу продовжувати, це безглуздо. Ми нікуди не йдемо.
Так, багато людей зневірені. Багато хто емігрує зі страху перед майбутнім.
Інші вивозять свої протести за кордон, бо бояться особистих наслідків вдома.
Цей страх індивідуальних недоліків, як правило, заважає багатьом людям висловлювати свої думки
публічно або брати участь у будь-якій діяльності.
Проблема, до якої також звертається науковець з питань комунікації Майкл Мейєн.</b
Майєн чітко пояснює це.
На нього вішають ярлики. Ярлик вішають на тих, хто протестує або просто критично ставить питання.
На них наговорюють і їх принижують. Щоб ми не дізналися наступну правду:
Так, саме так, нас багато.
Набагато більше, ніж ми думаємо.
Потому що тих, хто виступає проти несправедливості, хто попереджає і вказує на брехню, свідомо пригнічують.
Це призводить до того, що їхня кількість здається меншою, їхній вплив слабшим, а цінність нижчою, ніж вона є насправді.
Втім, таке сприйняття відповідає не стільки дійсності, скільки результату успішної пропаганди.
Особливо молодих людей це відлякує.
Ті, кому ще є що втрачати, і тому вони не хочуть ставати на бік клятвопорушників,
правих екстремістів чи як там їх ще називають.
Науковець з комунікацій Майкл Мейєн чітко дає зрозуміти: потенціал для протесту існує.</b
Він теж не малий, але розподілений нерівномірно.
Ми приблизно знаємо, що цей протестний потенціал становить третину населення.
Ми також знаємо, де цей протестний потенціал базується або живе.
Це, як правило, клієнти старшого віку, більш сільські клієнти. Скоріше не успішні підприємці. Ніхто з тих, хто все ще
залежний від отримання чогось безкоштовно від держави..
Коли виникають сумніви, молоді люди ризикують усім.
Ми знаємо це з історії революції.
Зміни завжди приносили молоді люди, тому що вони були готові багато чим ризикувати заради дуже довгого життя.
Це складніше з людьми похилого віку.
У сільській місцевості це набагато складніше.
Особливо важко, коли усвідомлюєш, що влада - там, де визначають, як інтерпретувати реальність - зараз
знаходиться в університетських містах, у великих містах, а не там, де є більший потенціал для протесту.
А крім того, переосмислення історії відштовхне молодь.
Якщо ми подивимося в минуле, то побачимо, що все, що відбувалося до 1933 року, тепер називається
передісторією націонал-соціалізму в темному минулому Німеччини.
Це ускладнює посилання на позитивні речі, які були зроблені протягом століть, попередніх років.
Німцям, наприклад, постійно кажуть, що така-то революція марна.
Кожна революція в Німеччині зазнавала поразки.
Зовсім не так, якщо поглянути на речі ближче.
Якщо ви подивитеся на довгострокові наслідки революції 1848 року, якщо ви подивитеся на революцію 1918 року, повстання
моряків; якщо ви подивитеся на революцію 89-го року в НДР.
У наративі, в розповідях про цю революцію, однак, замовчуються важливі речі.</b
Якщо мені не скажуть, що революції спочатку здаються невдалими через те, що революціонери не були готові вдаватися до останнього
засобу - а саме просто вбивати своїх опонентів - а натомість зосереджувалися на
переговорах, на нормальній людській взаємодії.
Якщо мені цього не кажуть, то я не розумію, чому революціонери 1848 року або загинули, або
втекли до Америки, або зникли в нікчемності.
І є ще дещо.
Людям кажуть, що тільки вони є частиною божевільної меншості.
Це працює, якщо просто не показувати протест.
Це заважає іншим приєднатися. А також перешкоджає виникненню публічної дискусії на теми, які критикуються, в першу чергу..
Для політолога Ульріке Геро, таким чином, очевидно, що протест може бути ефективним лише тоді, коли він видимий.</b
Однак часто це не так.
Особливо, коли протест не подобається правлячому режиму.
Таким чином, це часто не тому, що протестів занадто мало.
Проблема полягає в іншому.
Іншими словами, я думаю, що ми насправді маємо багато протестів.
Проблема в тому, що протест йде в нікуди.
Здається, що протест якось не артикульований, що змінюється законодавство, що робляться відставки, що відновлюється
довіра. Іншими словами, що якимось чином вживаються заходи, які потім можуть побачити люди: "Протест приніс свої плоди".
Тобто, моє питання не в тому, чи достатньо ми демонструємо.
Мене цікавить: де протест?
Це моє перше питання. І, схоже, воно нікуди не дінеться.
І друге питання: який протест сьогодні є хорошим протестом?
Потому що у нас в принципі ландшафт думок фундаментально розділений. І в цьому плані
ми вже розрізняємо хороші і погані протести.
Наприклад, коли у нас протести, як минулого року - всі проти правих - то це хороший
протест. Його показують скрізь, у всіх ЗМІ.</b
Але коли, як нещодавно в Гаазі, наприклад, були дуже, дуже великі протести проти Гази, проти
геноциду в секторі Газа, то цього не показують.
У нас також є питання: який протест буде показаний?
Останніми роками у нас склалася ситуація, коли протест як порушення громадського порядку
ще й заборонений, так би мовити, законом.
І саме тому протест стає все більш тихим.
Ситуація в науці, сфері, в якій створюються знання, схожа на ситуацію протесту.
Знання, на основі яких політика, медицина і, зрештою, суспільство в цілому приймають рішення.
Але і тут дозволені лише певні наративи.
Різні дослідницькі підходи часто дискредитуються такими фреймами, як правоекстремістські або
сумнівні, що робить їх недостовірними з самого початку.
Але тут також є колеги, які кажуть, що ні, нам більше не потрібна вимога суперечливості
для деяких речей, наприклад, зміни клімату, так.
І я знайшов це досить цікавим, тому що цей колега з питань зміни клімату потім сказав, що він хотів
би спочатку проаналізувати факти, щоб показати, що це зовсім не суперечливо.
Тож тепер, наївний, як і я, я подумав: "Гаразд, він збирається представити там якісь
кліматичні дані або кліматичні кореляції".
Але він цього не зробив.
Він взяв дослідження, яке показує, що в Європі питання зміни клімату в основному ставлять під сумнів
радикальні праві або, так би мовити, ультраправі партії.
А тому, оскільки вони є неконституційними, з ними не можна мати справу.
Тож якщо щось подібне навіть сприймається серйозно як наукове твердження, то ми маємо справжню проблему.
Багато хто стримується. Багато хто воліє нічого не говорити. З різних причин:
Це може бути обережність, або страх, або невпевненість, або просто відсутність вибору.
Ульріке Геро має дуже схожу точку зору.</b
А ще вона каже, що так не може тривати далі.
Протест має стати голоснішим. І він має стати більшим.
Бо тільки тоді у нас буде шанс, що його побачать.
Іншими словами, ми говоримо про те, що громадяни хочуть висловити своє невдоволення, і що це
невдоволення перетворюється на політичні зміни.
А цього просто більше не відбувається. Ані через онлайн-протест, ані через аналоговий протест.
Тепер питання в тому, чи це все ще правильна форма протесту.
Насправді ні.
А питання було б таким: Звідки тоді можна було б почати протест?
Звичайно, інші радикальні форми протесту можуть спрацювати.
Я збираюся сказати загальний страйк.
Наприклад, що ми не хочемо воювати.
Іншими формами протесту, звичайно, може бути відсторонення від речей на індивідуальному рівні, так би мовити.
Єдине, що я можу сказати - вони дуже дорогі.
Треба бути дуже відданим справі. Ви повинні зробити багато досліджень, щоб сказати: "Я не піду
туди, я не буду платити за це. Я більше туди не поїду.
Не знаю, я не купую на Amazon. Я зараз плачу тільки готівкою.
Тож, звичайно, ви можете все це робити. І це дуже специфічні особисті стратегії заперечення.
Але тоді справжнє питання в тому, як довго ви зможете продовжувати в тому ж дусі.
В цьому відношенні, я думаю, що це форми протесту: Демонстрації, загальний страйк,
індивідуальний протест у невеликому масштабі.
Як ми можемо залучити якомога більше людей до участі?
Багато хто вважає, що правильний меседж просто потрібно правильно донести, що відсутність бажання
брати участь - це насамперед проблема комунікації.
Неправдиве свідчення, каже Майкл Мейен.
Це було про щось зовсім інше.
Це питання, яке майже завжди є найпершим, що мені задають як досліднику медіа.</b
Як мені сформувати своє повідомлення, щоб люди долучилися?
Моя перша реакція завжди: забудьте.
Ви не можете донести до людей інформацію через повідомлення, вони повинні пройти через власний досвід.
Они повинні самі відчути біль, вони повинні усвідомити, що щось має змінитися, щоб їм стало краще.
Ви не змусите людей робити те, що ви самі вважаєте за потрібне, лише за допомогою комунікаційних повідомлень.
Це проблема.
Це також проблема, тому що ми знаємо, що життєвий цикл вимагає певного часу, перш ніж ви зможете отримати такий досвід.
Поки ви не зрозумієте, що врізалися в стіну, що далі не можете йти.</b
У своїх дослідженнях я завжди запитував, що призводить до того, що одна людина опиняється на боці протесту,
а інша, в разі сумнівів, фінансує "Антифа" або стоїть з бабусями проти правих або подібних груп.
І це завжди досвід, який суперечить наративу, що поширюється через державні ЗМІ чи інші освітні канали,
університети, школи, центри освіти дорослих та музеї.
Це має бути особистий досвід.
На це потрібен час, особливо коли ви молоді, коли ви все ще намагаєтеся потрапити туди.
Я б взагалі не судив молодь.
Перш за все, вони повинні побудувати своє власне життя.
Їм також доводиться адаптуватися.
Они повинні спробувати зайняти позицію.
А потім, в якийсь момент, вони зрозуміють, що у них теж може нічого не вийти.
Треба набратися терпіння і менше працювати над дизайном повідомлень.
Ця обов'язкова вакцинація була б чимось, що потрапило б в організм.
І люди були готові, незалежно від комунікації, щопонеділка - навіть якщо погода була погана.
Тому людям доводиться буквально хапатися за яремну вену, каже Міхаель Мейєн.
Набагато більше, ніж невеликий удар по гаманцю.
Це дійсно має бути щось, що загрожує вашому власному існуванню, вашому власному життю.
Тільки тоді багато людей готові вийти із зони комфорту.
Єдина проблема полягає в тому, що на той час часто буває занадто пізно.
Давид Енгельс також скептично ставиться до широкого опору серед населення.
Громадяни занадто мляві.
Багато хто не хотів відігравати активну роль у формуванні подій, а вважав за краще дозволити їм відбуватися.
Зрештою, як вчить нас історія, кілька людей знову вирішуватимуть долю багатьох.
Зрештою, інша еліта візьме гору і стане рушієм змін.
На думку професора Енгельса, нам потрібно відійти від ідеї фундаментальних, низових
демократичних змін у великих масштабах.
Історик також наводить як приклад епоху коронавірусу.
Окрім Майкла Мейєна, однак, як негативний приклад.
Девід Енгельс каже, що загалом система відносно непогано впоралася зі своїм авторитарним підходом.
Навіть якщо і був опір, то він був обмеженим по відношенню до загальної кількості населення.
Тільки деякі з них насправді відкрито повстали б.
Приказка говорить: стратегія перемагає масовість.
Не обов'язково охоплювати все більше людей або мотивувати все більше нових.
Набагато важливіше дещо інше.
Тим, хто вже сьогодні готовий боротися за краще майбутнє, потрібно краще об'єднуватися.
Они повинні мати більш чітку стратегію і стати більш здатними діяти разом.
Давид Енгельс, таким чином, явно суперечить поглядам Ульріке Геро в одному питанні.
Вона каже: протестні рухи повинні стати більшими і, перш за все, більш помітними.
Майкл Мейєн зазначає, що мотивувати людей до протесту надзвичайно складно, особливо за допомогою повідомлень.
Зрештою, вирішальним фактором є ваш власний досвід.
Де схожість?
На що ми можемо спиратися?</b
Перший пункт зрозумілий:</b
Зміни починаються з нас самих, з людини.
Однак багато людей так і не навчилися брати на себе відповідальність.
Вони навчилися виправдовувати очікування, уникати конфліктів та адаптуватися.
І все ж таки - в наших країнах є великий потенціал, тому що він є.
Люди з вищими цінностями.
Людей, які живуть самостійним життям, беруть на себе відповідальність і будують мости.
І ось я з Давидом Енгельсом.
Ми не потребуємо масовості.
Людей не бракує.
Не вистачає зв'язку.
Зміни не починаються з мас.
Все починається з людини.
Тож питання полягає в тому, що конкретно може зробити людина?
Тут і зараз.
Це саме те, про що йдеться в перспективі.
[ВИСНОВОК: ЩО РОБИТИ?
Багато людей хочуть щось робити.
Воля є.
Чого часто не вистачає, так це напрямку.
Тому перший крок полягає не в тому, щоб запитати, як ми можемо залучити більше людей до участі, а в тому, що вони можуть
зробити: Що можуть зробити ті, хто вже готовий долучитися?
Я також ставив це питання численним інтерв'юерам під час зйомок цього документального фільму.</b
Результатом стали п'ять конкретних заходів, які кожен може впровадити негайно.
Міра 1:
Будуйте спільноти та налагоджуйте зв'язки
Окрім терпіння, моя друга порада - це, власне, нетворкінг.
Це важливий момент.
Середовища знайшли одне одного. Протестні середовища знайшли одне одного.
У всьому німецькомовному світі існують групи, які регулярно зустрічаються, працюють над контентом, об'єдналися.
Хоча б тому, що вони стурбовані харчуванням, тому що вони думають про те, як їм організувати
свій сад так, щоб вони могли себе забезпечити.
Вкрай важливо підтримувати ці структури, щоб бути готовими, коли з'явиться можливість реалізувати те, що є
центральним у житті багатьох людей: право мати право голосу щодо умов, в яких вони живуть.
Що ми повинні робити, так це будувати знизу вгору.
Це фундаментально, що ми не повинні викладати всі карти на політику, але: Ми повинні спочатку відбудувати
це стійке громадянське громадянське суспільство знизу, яке також може захистити себе від неї.
Захід 2: Висловіть свою думку Другим конкретним заходом, який кожен може здійснити негайно, є: Висловіть свою думку.
Поширювати інформацію та підтримувати незалежні ЗМІ, адже інформація - це все.
Інформація - це ключ.
Вам потрібно лише подивитися на те, що робить інша сторона, щоб контролювати інформацію.
Хто може сьогодні визначати, хто може сьогодні визначати те, що ми всі сприймаємо як
реальність, той має владу, може правити.
Отже, ми повинні допомогти нашим ближнім вибратися з бульбашок, які були створені індустрією
свідомості, які підтримуються багатьма способами, якщо ви подивитеся на весь цей комплекс НУО.
Тобто люди, яким платять з грошей платників податків за те, щоб вони підкріплювали меседжі, доносили
меседжі до людей, які вони знаходять у державних ЗМІ.
Якщо розібратися, то це правильний шлях.
Тож якщо ви не протидієте цьому, то у вас немає шансів жити у свободі.
Мені було дуже цікаво дізнатися, що "висловлювати свою думку" є важливою формою протесту. І це дійсно так.
Якщо взяти теорію комунікації, особливо теорію спіралі мовчання Елізабет Нолле-Нойман, то
це засіб розриву процесів стандартизації.
Ця теорія спіралі мовчання говорить про те, що люди мають страх ізоляції, що це наш
найбільший страх, бути виключеними з асоціації.
Якщо провідні ЗМІ послідовно повідомляють про це протягом тривалого періоду часу, а я не погоджуюся, то в якийсь момент,
згідно з цією теорією, я перестану висловлюватися публічно, тому що мені доведеться
турбуватися про те, що мене виключать з асоціації.
Але там, на вулиці, я бачу людей, які стоять біля кіосків і мають іншу думку.
Я прислухаюся - раптом чую ще щось із сусіднього столика в пабі.
У купе поїзда люди розмовляли зовсім по-іншому.
На пляжі хтось сидів з рушником Kontrafunk.
Так що, очевидно, протилежні позиції все ж таки існують.
Це заохочує людей, які інакше не наважилися б висловити свою думку.
Тому я вважаю дуже цікавим, що це, очевидно, визнали люди, які взяли участь в цьому опитуванні.
Захід 3: Визначити власні та спільні цілі На жаль, третій конкретний захід часто не береться до уваги.
В той же час, це має вирішальне значення.
Навіть якщо це нелегко.
Це визначення власних та спільних цілей.
Бо якщо ми не знаємо, куди хочемо йти, за що боремося і не завжди проти чого, то все закінчується хаосом.
Без чітких цілей немає стратегії, немає об'єднання ресурсів і немає переконливої відповіді для
тих, хто запитує: "Чому я повинен долучитися?" .
Якщо ти не можеш сказати, що ти відстоюєш, ти не можеш нікого взяти з собою.
Отже, існує поріг від мислення і почуттів до дії.
Ми часто говоримо, що подорож - це нагорода, і це майже правда.
Тому нам потрібна мета, щоб отримати уявлення про шлях взагалі.
Коли у мене є мета, я знаю, що це шлях.
А потім нам потрібен шлях, щоб мати сміливість на нього вирушити.
Ми повинні мати уявлення про шлях.
Так я приходжу від мети до шляху, а від шляху приходжу до відходу.
І не може бути.
Народ не бачить шляху.
Так, кажуть, ви шукаєте вихід, так?
Ось ми тут. Отже, ми шукаємо шлях.
А якщо шлях незрозумілий, мені не потрібно вирушати.
Мені не потрібно вставати.
А ще питання в тому, чи зрозуміла мета.
Цілі також повинні бути чіткими.
Це також важливий момент.
Це має бути легко досяжна - не просто легко досяжна, а конкретна досяжна мета.
Не проти голоду чи бідності взагалі, а дуже конкретно.
Захід 4: Саморефлексія Четвертий конкретний захід, який кожна людина може здійснити негайно, є дуже непопулярним.
Роздумувати про себе.
Те, що багато хто не любить чути.
Я знаю, що буде негайна реакція.
Яке відношення все це має до мене?
Якщо я почну з того, що подивлюся на себе, яка моя роль у конфлікті чи нещасті, яке я переживаю, то насправді я
маю найкращий, але, можливо, єдиний шанс щось змінити.
Тож з усвідомленням своєї ролі, себе, я маю шанс зробити щось інше з собою, змінитися, розвиватися.
У мене, по суті, немає такої влади ні над ким.
Захід 5: Вжити заходів Перейдемо до п'ятого і останнього заходу, який кожен може реалізувати негайно.
А це акторська майстерність, так, акторська майстерність.
Неважливо що - але почніть з цього.
Бо ви відчуваєте самоефективність, роблячи це самостійно.
Дія дає нам силу і надію, тому що ми бачимо, як щось рухається.
Ми усвідомлюємо, що можемо змінювати світ як окремі люди. Навіть якщо це часто лише в невеликих масштабах.
Але кожен внесок має значення. Навіть якщо це просто приклад для наслідування.
Наша свобода - це набагато більше, ніж ставити хрестик у виборчій кабінці раз на чотири чи п'ять років.
Наша свобода полягає в тому, що ми повинні жити згідно з нашими ідеалами в кожну мить, з усіма наслідками.
І це в кінцевому підсумку означає
Стати прикладом для наслідування.
Стати рольовою моделлю для себе.
Стати прикладом для наслідування для своєї сім'ї.
Бути прикладом для наслідування для тих, хто його оточує.
Практикувати кожну дію так, щоб вранці дивитися на себе в дзеркало і казати: "Так, я живу згідно зі своїми ідеалами" .
Так, світ, в якому я живу, можливо, неоптимальний.
Він може бути навіть антиутопічним.
Може, я дуже ризикую цим.
Але я живу цією свободою у своєму індивідуальному житті.
Я думаю, що тільки тоді, коли значна кількість людей дійсно захочуть самі стати прикладом для наслідування, жити так, як
вони хочуть у своєму повсякденному житті, яким колись стане все суспільство, тільки тоді справа може зрушити з місця.
І це, звичайно, важливий крок.
Ми повинні бути тими, хто ми є, і діяти так, як ми є.
Не тому, що ми сподіваємося, що це матиме якийсь вплив на історію чи політику в цілому, а тому, що ми в це віримо.
І тому я думаю, що це ставлення Etiam si omnes ego non, навіть якщо всі інші щось роблять, я все одно не буду цього
робити, є тією дією або тим ставленням, яке нам потрібне.
Поводитися так, як ми хочемо, через переконання.
І навіть якщо ми знаємо, що все приречене на провал, навіть якщо ми знаємо, що ми єдині, хто може це зробити.
З переконання, тому що це наш шлях, тому що ми віримо, що важливе - це не те, що
якось буде написано в підручниках історії.
І якщо ми тоді дійсно матимемо громадян і, перш за все, політиків, які самі є прикладом для наслідування,
які особисто є такими, якими вони хочуть, щоб стало суспільство, тоді зміни дійсно можливі..
І багато мільйонів йому зараз теж не потрібні.
Часто все, що потрібно - це особистість, яка дійсно може бути справжнім прикладом для наслідування, коли
багато людей можуть сказати собі: "Я хочу бути таким одного дня, що зміни можливі".
Згадайте хоча б Середньовіччя.
Чого не досягли такі люди, як Бернар де Клерво або святий Бенедикт?
Почавши засновувати монастир власними силами, вони фактично спричинилися до цілого духовного відродження Заходу
і тому стали прикладом для наслідування для поколінь і століть людей, які хотіли зробити те ж саме.
Не потрібні мільйони людей, щоб усі стали такими. Часто потрібна лише одна людина або
невелика група, щоб змінити неймовірну кількість людей.
Але навіть це здається дуже складним сьогодні, як я вже казав..
Але ми маємо туди потрапити.
Це питання для кожної людини.
Так, людина може досягти неймовірного.
Тільки тим, що він є, що він діє, що його бачать, що він перебуває у відносинах з іншими.
Ми самі не можемо навіть уявити, як багато кожен з нас насправді досягає.
Ми не знаємо, для скількох людей ми стали прикладом для наслідування у своєму житті. Як
часто кілька слів призводили до великих подій.
Так, нам потрібні інші люди в нашому житті. Але ні, вони не обов'язково потрібні нам, щоб змінити світ.
Ми можемо почати зараз. Тільки для нас двох.
Тоді це Давид проти Голіафа.
Ми знаємо, що Давид врешті-решт переможе.
Так, Девід перемагає.
А якщо уважно придивитися до історії Давида і Голіафа, то можна побачити деякі паралелі з нашим часом.
Давид не намагався боротися, як Голіаф.
Він не вдягнув обладунків. Він не взяв меча.
В рукопашний бій не вступав.
Девід зрозумів, що на цьому полі він програє.
Тож він зробив щось інше.
Він використовував те, що міг, те, до чого звик. Свою рогатку, свою спритність.
І він тримав дистанцію.
Тоді він скористався моментом, одним-єдиним моментом.
Він цілився в єдине місце, де Голіаф був вразливий.
І це саме те, що зробило різницю.
Девід не вагався.
Він не став чекати кращих умов.
Він діяв, коли траплялася нагода.
І, можливо, саме це є вирішальним моментом для нас сьогодні.</b
Зміни не означають гру за правилами сильних світу цього.
Це означає визнати власні можливості, власні сильні сторони та мати сміливість використати їх у потрібний момент.
Ми не можемо примусити саму можливість.
Але ми можемо бути готовими, зрозуміло, не спати. Щоб ми не вагалися, коли вона прийде.</b