Az úgynevezett modern korunkban – főként a nyugati világban – soha nem látott mértékű erkölcsi és etikai hanyatlást tapasztalunk.
Már gyermekeink is szembesülnek a hatóságok által előmozdított korai szexualizációval, amely alig
elképzelhető perverz gyakorlatokat foglal magában.
Ahogyan nemrég egy görlitzi középiskolában történt, amikor az iskola egy tervezett projekthétre egy külső
„színházi projekttel” működött együtt a „bátorság” témájában.
A gyerekek elmondták szüleiknek, hogy az osztályteremben pornográf anyagokat mutattak be nekik.
Panaszok és feljelentések születtek.
Az iskola már az első napon leállította a projektet.
A „news4teachers” tanári portál egyik cikkében az állt, hogy a rendőrség nyomozást indítana.
A sajtóértesülések szerint ezek olyan képek voltak, amelyeken meleg férfiak különböző szexuális tevékenységeket folytattak.
A hatóságok által támogatott drag-queenek vagy drag-kingek (vagyis férfi és női transzvesztiták) óvodákba,
napközikbe és iskolai osztályokba tett látogatásai még élesebb fényt vetnek erre a hanyatlásra.
Az ilyen transzvesztiták szexuális életéről szóló felolvasások és előadások során a gyermekek fantáziáját szándékosan
beszennyezik, és perverziók iránti érdeklődésre ösztönzik őket.
A „WHO és ENSZ – Távolítsuk el a pedofilok kezét a gyerekektől” című műsorban a Kla.TV
nyilvánosságra hozta a globális Agenda 2030 terveit.
A holland Marcel de Graaff európai parlamenti képviselő szavai szerint ez a szervezet egyértelműen a gyermekekkel való
szexuális kapcsolatok legalizálását és elfogadását tűzi ki célul.
Kijelentése szerint az EU milliókkal támogatja a transzvesztiták és transzneműek óvodai fellépéseit.
A WHO és az ENSZ programjai egy olyan nemzetközi akció részét képezik, amelynek célja, hogy a pedofíliát az új normává tegye.
A pornográf anyagok terjesztése és igénybevétele az iskolákban és óvodákban tehát nem véletlen, hanem a
kormányok és szervezetek tudatosan irányítják és támogatják.
Az úgynevezett „felvilágosító könyveket” irodalmi díjakkal és egyéb kitüntetésekkel jutalmazták, és ma is
támogatják őket állami forrásokból. Csak egy példát említenék:
Egy svájci óvodában a „legkisebbeknek” szánt, ideológiailag terhelt képeskönyv gyermekpornográf ábrákat
tartalmaz, és a nemi szervek kölcsönös felfedezésére buzdít.
Rögtön szexuális zaklatás történt.
Az érintett gyermek édesanyja feljelentést tett.
Karla Etschenberg oktatáskutató professzor a könyvről így nyilatkozott: „Az ilyen
ábrázolásokból különösen a pedofilok élveznének örömöt.”
Egy felvilágosító szórólapon a következőket írja: „Azok az emberek, akiket érdekelnek a gyermekekkel és gyermekek által
végzett, erőszakmentes, „kölcsönös beleegyezésen alapuló” szexuális cselekmények a családban, az óvodában, a sportklubban
vagy bárhol máshol, diszkrét megközelítési módokra, úgynevezett „ajtónyitókra” van szükségük a gyermekhez, amelyek segítségével
tesztelhetik, hogy a gyermek nyitott-e a kapcsolatteremtésre.
„A pornográf anyagok birtoklásával bűncselekményt követhetnek el, és gyanúba keveredhetnek mind a gyermekek, mind pedig
azok a független felnőttek szemében, akik ezt észreveszik.”
Hogy ne keltsen gyanút, Etschenberger asszony így folytatja: „ideálisak azok a »szexuálisan« aktív gyermekeket
ábrázoló illusztrációk, amelyeken nem takarják el nemi szerveiket a »szexbarát« gyermekkönyvekben”.
Már a négyéveseket is arra bátorítják, hogy a kifejezetten erre a célra kialakított „puszisarkokban” tapogatás
útján fedezzék fel egymást a nemi különbségek szempontjából, és gyakorolják az önkielégítést is.
A lányok elmesélik anyjuknak, hogy a fiúk a „bújósarkokban” arra kényszerítették őket, hogy levonják a nadrágjukat.
A szexuális bántalmazások száma főként az óvodákban drámai mértékben megnőtt.
Ezt a legfrissebb rendőrségi bűnügyi statisztikák is alátámasztják.
Amit minden ép elméjű ember számára teljesen nyilvánvaló, azt a gyermekpszichológusok is megerősítik.
Figyelmeztetnek a korai szexuális élmények traumás következményeire, amelyek szégyenérzet formájában
akár évtizedeken át is pszichológiai terhet jelenthetnek a gyermekkorú áldozatok és elkövetők számára.
Annak érdekében, hogy megvédjék a legkisebbeket ettől, az idősebb generáció – különösen a gyermekek szülei – már évek óta arra
kényszerül, hogy szembeszálljon ezzel a szinte megállíthatatlanul terjedő korai szexualizációs
tendenciával, és határozottan fellépjen ellene.
Mivel gyermekeink egészséges lelki és testi fejlődését már régóta komoly veszély fenyegeti.
Hogyan jutottunk el idáig?
Ki ösztönözte ezeket a társadalomra káros fejleményeket?
Kétségtelen, hogy Alfred C. Kinsey-t a korai szexualizáció egyik legfontosabb úttörőjeként lehet megnevezni.
A Kla.tv már 2012-ben is közzétett egy erről szóló, leleplező dokumentumfilmet.
Guido Grandt, a nyomozó újságíró, publicista és televíziós szerkesztő is közzétett egy szemfelnyitó, háromrészes
dokumentumfilmet ennek az embernek az életéről és munkásságáról.
Kinsey, aki 1894-től 1956-ig élt, kezdetben zoológusként dolgozott.
A szexkutatásról szóló számos áltudományos publikáció nyomán a média és a befolyásos körök a „modern”
szexkutatás ikonjaként tették társadalmi elfogadottá.
Kinsey radikális elméletének lényege az volt, hogy az emberek ősidők óta az állatokhoz
hasonlóan élik ki szexuális viselkedésüket.
A hatalmas körök és a média ezt új „tudományos” felismerésként terjesztették.
Kinsey azt állította, hogy a vallás, a kultúra és a társadalmi elvek által előírt bármilyen korlátozás az
általános szexuális szabadságra nézve puszta képmutatás.
Radikális következtetése az volt, hogy a szexuális viselkedést korlátozó összes törvényt el kell törölni.
Azok a szabályrendszerek, amelyek generációkon át védték a nőket, a gyermekeket és a családot, nem mások, mint egy tájékozatlan
és erkölcsileg kétszínű korszak elavult maradványai.
Kinsey széles körben elterjedt „dossziéi” révén a mai napig romboló hatást gyakorol a nagyközönség erkölcsi és etikai
érzékenységére, valamint általános szexuális viselkedésére.
Az amerikai és a világszintű jogalkotásra gyakorolt jelentős hatása azt mutatja, hogy
perverz irányváltásával sőt, még sikert is aratott.
A Kinsey-dossziék hatására az Egyesült Államokban a nemi erőszak, a nemi erkölcstelenség, a szodómia
és a házasságtörés jelentőségét lekicsinyítették.
Még az iskolákban is bevezették a kinseyi szexuális nevelést.
Botrányos módon olyan nagy amerikai folyóiratok és magazinok, mint például a Life, a Time, a Look és mások, Kinsey állítólagos
szexualitási kutatási eredményeit úgy népszerűsítették, mintha azok hősi „tudományos” eredmények lennének.
A kritikusok már korán figyelmeztettek a „szexuális anarchiára”, amelyet a jog, az oktatás és az
erkölcs Kinsey-féle radikális átalakítása okozott.
És valóban, ennek az anarchiának a végzetes következményei a mai napig érezhetők – főként a gyermekek számára.
Mert a sátáni ihletésű körök által terjesztett Kinsey-mítosz mögött egy mélység rejtőzik:
Kinsey feljegyzéseinek és „tanulmányainak” központi részei bizonyíthatóan pedofil bűnelkövetők jegyzőkönyvein alapulnak.
A csecsemők és gyermekek ellen elkövetett, dokumentált szexuális erőszakot állítólag
„normális gyermeki szexualitásnak” értelmezték át.
Végül azonban ez nem volt más, mint szexuális jellegű gyermekkínzás.
Erről további részletes információkat és háttérismereteket talál a kla.tv „A korai
szexualizáció ősatyái” című dokumentumfilmjében.
A korábbi és jelenlegi botrányok – mint például a Pizzagate, az Epstein-akták vagy a Diddy-per –, valamint a
világszerte járványszerűen terjedő gyermekellenes bűncselekmények jellemző fényt vetnek ezekre a fejleményekre.
Ezeket elsősorban Kinsey nyílt támadása a nyugati kultúra eredetileg keresztény alapokon
nyugvó értékrendje ellen jelentősen előmozdította.
Nem csoda, hiszen ő maga is részt vett homoszexuális, voyeurisztikus és exhibicionista kicsapongásokban, és
például az állatokkal való szexet is normálisnak állította be.
Még egy ijesztő kijelentésre is elmerészkedett: „A csecsemőkorú gyermekeknek szexuálisan aktívnak kell lenniük,
és felnőtteknek kell kielégíteniük szexuális igényeiket”.
Kinsey valójában azt állította, hogy a gyerekek „már csecsemőkoruktól kezdve szexuálisan aktívak és
képesek az orgazmusra”, és szexuális szükségleteik kielégítéséhez „felnőttek segítségére szorulnak”.
Ez nem más, mint a pedofília és a gyermekek szexuális bántalmazásának normalizálása.
Mint köztudott, a szadomazochista Kinsey kettős életet élt.
Házának tetőtérében, egy gondosan elrejtett helyiségben rendszeresen „csoportos szexjátékokat”
szervezett munkatársaival és kiválasztott vendégeivel.
A feleségeiknek is részt kellett venniük ebben, akárcsak az ő feleségének, Clara K.-nak.
Két könyve, az 1948-ban megjelent „Sexual Behaviour in the Human Male” (A férfi szexuális viselkedése) és az 1953-ban
megjelent „Sexual Behaviour in the Human Female” (A nő szexuális viselkedése) a „Kinsey-jelentés” gyűjtőnév alatt jelent meg.
A kiadáshoz Kinsey hatalmas támogatást kapott a Rockefeller Alapítványtól.
Ez az alapítvány a Rockefeller-dinasztia – amely szatanista és szabadkőműves irányultságú – több milliárd
értékű pénzügyi platformja, amely látszólag a filantrópia, azaz a jótékonyság mögé rejtőzik.
A Rockefeller Alapítvány szinte korlátlan pénzügyi ereje révén saját érdekei szerint befolyásolja a politikai
fejleményeket és egész népek erkölcsi-etikai érzékenységét.
Alig lehet elhinni, de tagadhatatlan:
A magas szintű szabadkőművesség által alapított számos szervezet elsősorban azt a célt szolgálja, hogy a
világ népességét az irányításuk alá vonják és csökkentsék.
Erre vonatkozó bizonyítékokat a „A magas fokozatú szabadkőművesek titkos tanítása: Sátán az Isten” című beszédben találhatnak.
Ivo Sasek ebben rámutat arra, hogy a magas fokozatú szabadkőművesség felső vezetői körében súlyos bűncselekményeket
követnek el, mint például gyermekbántalmazás, nőkereskedelem, kábítószer-kereskedelem, titkos spekulációs
ügyletek, fegyverkereskedelem, valamint rituális erőszak, sőt kannibalizmusig bezárólag.