За хората, които обичат свободата, положението става все по-тежко:
В различни страни по света се наблюдава все по-строг контрол над хората.
Един актуален пример от Обединеното кралство:
Британското правителство на Лейбъристите, начело с министър-председателя Кир Стармър, проправи пътя за
това общините да могат да приложат концепцията за така наречените „15-минутни градове“ в цялата страна.
Под претекст за климатична неутралност и декарбонизация, тоест намаляване на въглеродните емисии, свободата на придвижване на
британското население вече може да бъде ограничена съвсем лесно.
За Оксфорд това ще започне още тази година: градът ще бъде разделен на шест 15-минутни зони.
Само 100 дни в годината придвижването между зоните е безплатно за жителите.
Система за наблюдение, състояща се от камери, бариери и автоматично разпознаване на регистрационни
номера, трябва да гарантира, че всеки жител спазва правилата. В противен случай се налагат глоби.
Това, което се представя под прикритието на опазването на климата или околната среда, в крайна сметка не е нищо друго
освен държава на тоталния контрол, осъществяван чрез технологии!
Такова диктаторско управление отдавна е било целта на самопровъзгласени претенденти за световно господство.
От десетилетия насам те работят върху нова форма на управление, така наречената технокрация.
Следващото предаване разкрива движещите сили на технократичното движение, неговите опасни планове и коварни методи.
Нека започнем от самото начало – със създаването и целите на движението „Технокрация“.
През зимата на 1918 г. американецът Хауърд Скот постави началото на така наречения „Технически алианс“.
Членовете на „Техническия алианс“ споделяха убеждението, че демокрацията, националният суверенитет и пазарната
икономика са се провалили и трябва да бъдат заменени от неизбрано управление на инженери и технически експерти.
Те призоваха обществото да бъде преобразувано съгласно принципите на науката и техниката.
Новата ви икономическа и валутна система трябва да се основава на контролираното
разпределение и регулираното потребление на енергия.
За тази цел те вече са разработили „енергийни сертификати“, наричани още „карти за разпределение на енергията“.
В тях трябва да бъдат посочени всички лични данни на всеки гражданин – а именно възраст, пол, професия, местоживеене,
отпуснато количество енергия, преглед на извършените покупки, както и датата на издаване и валидността на сертификатите.
Енергийните сертификати представляваха новата валута.
Това звучи точно като предшественик на планираната в световен мащаб електронна идентификация за всеки гражданин,
свързана с базов доход в цифрова валута на централната банка.
Тази система трябва да премахне изборите и партийната политика и да ги замени с
централизиран контрол върху производството и ресурсите.
В крайна сметка трябваше да се създаде северноамерикански „Технат“: „The Technate of America“.
Идеята е, че този „Технат“ ще представлява „независима, самоиздържаща се географска единица“.
Тогава правителството би имало контрол върху всички суровини, предприятия, фабрики и промишлени обекти, намиращи се в
Технат, както и пълен достъп до имуществото на населението.
Но кой беше инициаторът на „Техническия алианс“?
Нека разгледаме Хауърд Скот малко по-отблизо. Беше ли той визионер или по-скоро марионетка?
За ранните години на Хауърд Скот (1890–1970) се знае малко.
Той внезапно „се появи“ през 1918 г. в Гринуич Вилидж в Ню Йорк.
Въпреки че имаше само завършено 9-то клас, Скот се смяташе за „бохемски инженер“ .
През 1933 г. Хауърд Скот основава „Technocracy Incorporated“ – организация, която ръководи до смъртта си през 1970 г.
Една очевидка разказва, че Хауърд Скот е имал голямо въображение и се е представял за „пророк“, както показва следният цитат:
„Хауърд ми обясни, че е знаел, че обществото, за което се застъпваше, все още не можеше да се появи.
„Първо трябва да се проведат експерименти от страна на левицата и експерименти от страна на десницата, ...“
Откъде Скот е знаел още през 1920 г. как ще се развият събитията? Тогава това все още беше в бъдещето.
В книгата „Words and Wisdom of Howard Scott“ Скот казва следното в реч от 1961 г.:
„…един от големите проблеми в цялата тази ситуация е, че вашите компютри ще направят вашите счетоводители и инженери излишни, а
също така и вашите ръководители, работници и служители, което означава още по-голяма власт за
всички компютърно управлявани механизми за контрол.“
Може ли Скот да е знаел още през 1961 г. към какво ще доведе всичко това в днешно време?
Възможно ли е да е имал неизвестни покровители, които са му помогнали да заеме тази длъжност?
Имало ли е връзка между движението „Технокрация“ и висшите финансови кръгове?
Състоящо се предимно от инженери и учени, движението „Технокрация“ възникна в Колумбийския университет в Ню Йорк.
Според експерта по технокрация Патрик Ууд, Университетът „Колумбия“ още тогава е бил „прогресивен център за
идеи“. Той е поддържал тесни връзки с династията Рокфелер.
Така, наред с другото, именно от Колумбийския университет започна завладяването и
преобразуването на медицинския сектор от семейство Рокфелер:
От естествените лечебни средства към химическата фармацевтична индустрия.
От 1910 г. нататък семейство Рокфелер си създаде огромен пазар за своите химически продукти
на петролна основа в областта на медицината.
Именно в този Колумбийски университет от 1959 г. нататък работи и една от ключовите фигури сред днешните световни
лидери: влиятелният глобален стратег и близък приятел на Дейвид Рокфелер, Збигнев Бжежински.
Той преподаваше там като професор по политически науки.
Освен с Рокфелерови, Бжезински поддържаше тесни връзки и с наследника на династията Ротшилд – Едмонд Адолф де Ротшилд –
която, подобно на Рокфелерови, е династия от сферата на високите финанси и заема най-високите позиции в
йерархията на масонството. Повече по този въпрос – по-късно.
През 1970 г. Бжезински публикува книгата „Между две епохи: Ролята на Америка в технетронната ера“.
В нея той се представя като технократ с пълна кръв. Тази книга разкрива технократичните
цели за установяване на световно господство.
Какви опасни цели преследваха Бжезински и компания?
Още в брошурата си „Технокрацията с прости думи“, публикувана през 1939 г., ранните технократи пишеха:
„Технокрацията означава [...] нова форма на контрол, която се упражнява и ръководи от континентален контролен орган, […]“
Какви претенции имат те по отношение на технокрацията?:
„Става дума за нов метод на управление на обществото, (…) Само технокрацията може да постигне това
– научният контрол върху всички социални функции.“
„Технокрацията е науката за социалното инженерство …“
Под „социално инженерство“ се разбират методи за манипулация, чиято цел е да предизвикат определено поведение у хората.
Според Technocracy Inc. крайният продукт е „континентална система за човешко програмиране“.
Това означава усвояване на модели „стимул-реакция“.
Следователно се предвиждаше технократичният гражданин да бъде умишлено „обучен“ чрез система от награди и наказания.
Опитите в Китай за въвеждане на система за социален кредит вървят в същата посока: политически желаното, т.е.
съобразеното с изискванията поведение, се възнаграждава, а несъобразеното – се наказва.
Малко по-късно Збигнев Бжежински пише в книгата си от 1970 г. „Между две епохи“:
„Технетронната ера се характеризира с постепенното възникване на едно по-строго контролирано общество.“
„Такова общество би било управлявано от елит, който не е обвързан с традиционните ценности.“
Как елитът контролира гражданите? Бжезински обяснява:
„Без ограниченията на традиционните либерални ценности тази елита не би се поколебала да постигне политическите си цели, като
използва най-новите съвременни техники за повлияване на поведението на обществеността и за
поддържане на обществото под строг надзор и контрол.“
В статията си „America in the Technetronic Age“ от 1968 г. Бжежински пише:
„Както вече отбелязах, скоро ще бъде възможно да се осъществява почти безпропусково наблюдение над всеки гражданин и да се водят
актуални, пълни досиета, които освен по-обичайните данни съдържат дори и изключително лична
информация за здравето или личното поведение на гражданина.
„Тези документи ще бъдат на разположение на властите за незабавен достъп.“
По-нататък Бжезински пише в статията:
„Властта ще премине в ръцете на онези, които контролират информацията и могат най-бързо да я свържат с останалото.“
Дотук може да се каже: Технократите, както и Бжезински и „приятелите му“, съвсем открито се стремяха да
изградят общество, в което гражданите постоянно биват съзнателно манипулирани, контролирани и направлявани.
И всичко това при прилагане на най-новите психологически познания и най-съвременните технологии.
Как се получава, че реализацията на такива планове вече е стигнала толкова далеч и вече се води
публичен дебат за въвеждането на „15-минутни градове“?!
Ако се обърне внимание на връзките на Бжезински, Рокфелер и Ротшилд с висшите степени на масонството, отговорът е очевиден.
Вие сте част от световна конспирация. Дейвид Рокфелер уверено признава това в мемоарите си:
„Някои дори вярват, че сме част от тайна конспирация, която работи срещу интересите на Съединените щати, и наричат мен и
семейството ми интернационалисти, заговорници с други хора по целия свят, с цел да изградим по-силно интегрирана, глобална,
политическа и икономическа структура – един свят, ако щете.
„Ако това е обвинението, тогава се признавам за виновен и се гордея с това.“
В какво се състои тайният заговор? Дейвид Рокфелер казва по този повод:
„Никога не би било възможно да разработим план за света, ако през тези години бяхме били под светлината на прожекторите.
Но светът върви по сложен и добре подготвен път към световното правителство.
„Наднационалният суверенитет на интелектуалната елита и световните банкери със сигурност е за
предпочитане пред националния суверенитет от последните векове.“
Дейвид Рокфелер, Збигнев Бжежински и компания през целия си живот се занимаваха с изграждането на този „единен
свят“ под властта на паразитна „елита“ и „световни банкери“.
За тази цел Бжезински и съратниците му създадоха множество организации и институции, които
междувременно, подобно на паяжина, обхващат целия свят.
Тези институции – независимо дали става дума за банки, университети, аналитични центрове или организации с
глобален обхват, като Организацията на обединените нации – вече контролират почти всяка сфера от живота в нашия свят.
Бжезински беше, наред с другото, ключова фигура в Тристранната комисия, в Атлантическия съвет и в Съвета за външни отношения.
Това са масонски организации, които служат като техни центрове.
Доброволците от Kla.TV са документирали на сайта vetopedia.org известни институции и тяхната връзка с висшето масонство.
Така бързо става ясно, че наистина има заговор – а именно заговор на високопоставените
масони да владеят и контролират целия свят.
Збигнев Бжежински и Дейвид Рокфелер също са били високопоставени масони:
Бжезински основава през 1967 г. масонската ложа „Lux ad Orientem“ (Светлина към Изтока), а през 2004 г. – ложата „Maat“.
Заедно с финансовия магнат Дейвид Рокфелер, глобалния стратег Хенри Кисинджър, както и с един от потомците на
династията Ротшилд – Едмон Адолф де Ротшилд, Бжежински основава през 1968 г. масонската ложа „Three Eyes“.
Освен това Дейвид Рокфелер беше член и на „Ложата „Хорус““.
Ротшилдите и Рокфелерите заедно с Уиндзорските – тоест британското кралско семейство –
заемат най-високите позиции в масонската пирамида:
Масоните на този етаж открито изповядват Сатана като „бог на този свят“.
Това беше всичко за мрежата и нейните намерения.
Разбира се, на едно обичащо свободата световно население е трудно да се обяснят тези планове за световно господство.
Затова масонските висши членове потърсиха и намериха начин да насочат постепенно световното население към технокрацията.
Като злоупотребяват с устойчивостта като измама и бизнес модел, те се възползват от стремежа на хората към една здрава планета.
Защото всеки ще се съгласи, че не може да продължава така с унищожаването на Земята.
Единственото предложено решение обаче винаги е „устойчивост“.
Чрез този термин, който носи изключително положителна конотация, усилията на хората за спасяване бяха насочени в грешна
посока още от самото начало. Повече по този въпрос – след малко.
Устойчивото развитие също се корени в идея на ранните технократи.
Патрик Ууд очертава връзката между технокрацията и „устойчивото развитие“ по следния начин:
„Вярно е, че терминът „устойчиво развитие“ не е бил въведен от първите технократи [...].
Факт е, че устойчивото развитие концептуално съвпада с „балансираното разпределение на тежестта“ в технокрацията.
Накратко, сърцето на технокрацията е устойчивото развитие.
„Тя призовава за изграждането на общество, в което нуждите на човечеството са в съвършено равновесие с природните ресурси.“
„Идеалният баланс“ между човешките нужди и природните ресурси е именно и определението за устойчивост.
Връзката между технокрацията и устойчивото развитие става още по-ясна, ако разгледаме
по-отблизо съоснователя на Technocracy Inc.:
Марион Кинг Хъбърт (1903–1989). Хъбърт е работил за „Amerada Petroleum Company“, преподавал е в
Колумбийския университет и е заемал ръководна длъжност в нефтената и газовата компания „Shell“.
През 1974 г. в рамките на своята „Теория за пика на нефтеното производство“ той предсказа, че при непроменени условия на
добив световните запаси от нефт ще се изчерпят през 1995 г.
Въпреки че тази прогноза не се сбъдна, тя все пак породи страх и паника сред населението и даде на петролните магнати
повод за повишаване на цените на петрола и за водене на войни.
С прогнозите си Хъбърт, например, напълно угоди на Рокфелерови, тъй като династията Рокфелер контролира
по-голямата част от световния пазар на нефт още от 1891 г.
Теориите и прогнозите на Хъбърт доведоха до призиви за „зелена“ икономика и за енергиен преход.
Оттогава той се счита за баща-основател на движението за екологична устойчивост.
Но къде е уловката в цялата тази история с устойчивостта?
Годишният доклад на Фондация „Рокфелер“ от 1969 г. разкри подлата идеология, която се крие зад твърденията за недостиг
на ресурси и произтичащата от тях концепция за устойчивост:
В този доклад се посочва, че човекът би унищожил околната среда в огромна степен.
Така че цялото човечество веднага бива задържано за унищожаването на околната среда и в хората се създава
чувство за вина, че самите те са виновни за унищожаването на собствената си среда на живот.
Не е ли това коварна манипулация на масите, с цел да се насочат хората към нова програма за устойчиво развитие?
Защо досега най-големите виновници и безскрупулни спекуланти, които се възползват от унищожаването на околната среда –
големите мултинационални корпорации и техните акционери – не са били разследвани и привлечени към отговорност?
Как е възможно най-големите акционери на минни и суровинни компании и др., които причиняват масивно унищожаване на околната
среда и експлоатират ресурсите, да не носят отговорност, а унищожаването на околната среда да се осъжда чрез
идеологията за устойчивостта и да се прехвърля върху всички?
Защо големите оръжейни компании не носят отговорност за мащабното унищожаване на околната среда,
което има тежки последствия за всички живи същества?
Както е известно, войната е един от най-големите разрушители на природната среда!
Защо големите технологични компании с техните гигантски центрове за данни не се подлагат на по-внимателен контрол?
Техните енергийни нужди надвишават тези на обикновените хора неимоверно много. Само един център за данни
консумира толкова енергия, колкото един голям град.
Защо в общественото пространство не се обсъжда безкрайната нужда от ресурси за всякакъв вид високи технологии, като
например производството на роботи или десетките хиляди спътници на технократа Илон Мъск в космоса?
Заради това цели райони биват опустошени.
Защо медиите от мейнстрийма не обръщат внимание на всички тези манипулации на времето от страна на
военните и свързаното с тях замърсяване на околната среда?
Вместо това отново и отново се чуват лицемерно звучащите приказки за „устойчивостта“.
Нека се върнем към династията Рокфелер. Как тази фамилия е успяла да внедри „идеологията на устойчивостта“ като
основа в концепциите за „зелената“ икономика, климатичната политика, Програма 21 на ООН и Програма 2030?
Семейството се обърна към различните си семейни фондации, като например Фондацията „Рокфелер“ или Фондът на семейство
Рокфелер, които, прикрити под филантропична маска, подпомагаха финансово участници и организации, заобикаляйки държавата.
Ето няколко примера, които обаче представляват само малка част от многобройните финансови
дарения, предоставени от семейство Рокфелер.
Първо: През 1969 г. Фондация „Рокфелер“ инвестира 2,1 млн. долара в нови изследователски и образователни
програми, за да прокара своята идеология за т.нар. „причинено от човека“ унищожаване на околната среда.
Второ: През 1974 г. Фондът на братята Рокфелер подкрепи с 500 000 долара създаването на „Организацията за екологични
изследвания за устойчиво развитие“ – Worldwatch Institute.
Трето: През 1987 г. Фондът на семейство Рокфелер създаде Асоциацията на донорите за околната среда (Environmental
Grantmakers Association, накратко EGA). Тази агенция координира средствата от фондациите и ги
преотстъпва на организации на активисти за околната среда.
Сайтът influencewatch.org отбелязва, че EGA се е превърнала в „мощен консорциум от фондации, определящи дневния ред“, който
днес подкрепя голям брой организации на екологични активисти.
Екологичните активисти, подкрепяни по този начин от семейство Рокфелер, умело предизвикваха през последните 50
години както индивидуални, така и колективни чувства на вина за нанесените щети на околната среда.
Те например предупредиха, че Земята скоро ще бъде засегната от ледена епоха.
По-късно те твърдяха, че използването на двигатели с вътрешно горене и отделянето на прекалено много въглероден диоксид
би довело до опасно повишаване на температурата на Земята.
Четвърто: По инициатива на семейство Рокфелер бяха създадени и аналитични центрове и глобални организации –
например „Клубът на Рим“ или Организацията на обединените нации.
През 1939 г. Фондация „Рокфелер“ финансира проучвания на стойност 350 000 долара, които, наред с другото, допринесоха
за създаването на Организацията на обединените нации.
Който харчи толкова много пари за създаването на ООН, естествено очаква да извлече полза от това: през 1992 г.
Организацията на обединените нации даде старт на „Агенда 21“.
Целта на „Агенда 21“ е да наложи идеологията на устойчивото развитие във всички области.
Продължението на „Агенда 21“ е „Агенда 2030“. Просветителят Тим Гилен коментира по този повод:
„През 2015 г. ООН представи своята спорна „Агенда 2030“, която е почти идентична с „Голямото презареждане“ на Клаус Шваб.
Според собствените им думи ООН, както и Шваб, искат да гарантират, че до 2030 г. на Земята вече няма да има
бедност, глад, замърсяване на околната среда и болести.
Това звучи като привлекателен план, докато не прочетеш дребния шрифт.
Идеята е, че „Програмата 2030“ трябва да се финансира от нас, гражданите.“
Тук е уместно да припомним целта на технократите: За да установят технокрация, те планираха да получат достъп до
всички суровини, предприятия, фабрики, индустрии, да, дори до цялата собственост на гражданите.
Програмата за устойчиво развитие го прави възможно.
Роза Койре, авторка на „Behind the Green Mask“, го формулира накратко:
„Програмата на ООН за 21-ви век/Устойчиво развитие е прилаганият в световен мащаб план за действие за инвентаризация и контрол на
цялата земя, цялата вода, всички минерали, всички растения, всички животни, всички съоръжения, всички
средства за производство, цялата енергия, цялото образование, цялата информация и всички хора по света.
„ИНВЕНТАРИЗАЦИЯ И КОНТРОЛ.“
Към това се вписва и често цитираната визия за бъдещето на Световния икономически форум, накратко СИФ – лобистката
организация на най-влиятелните и най-богатите хора в света:
„До 2030 г. няма да притежавате нищо и ще бъдете щастливи.“
С това, разбира се, Световният икономически форум има предвид световното население, а не своите събратя.
За какво в крайна сметка служи концепцията за устойчивостта?
Бившият съпредседател на Междуправителствения комитет по промените в климата на ООН ,
Отмар Еденхофер, даде отговора през 2010 г.:
„На първо място, индустриализираните държави по същество са лишили световната общност от собствеността ѝ.
Но трябва да се каже ясно, че с климатичната политика ние де факто преразпределяме богатството на света.
Трябва да се отървем от илюзията, че международната политика в областта на климата е политика за опазване на околната среда.
„Това вече почти няма нищо общо с политиката за околната среда – с проблеми като
изсичането на горите или дупката в озоновия слой.“
В заключение може да се отбележи следното: Когато се говори за устойчивост или устойчиво развитие – независимо дали се представя
на населението като климатична политика, зелена икономика, Програма 21 на ООН или Програма 2030 – всъщност става
въпрос за тотален контрол над световните ресурси и за преразпределяне на богатството от бедните към богатите.
Устойчивото развитие е начинът да се лишат повечето хора от собствеността им и да се прехвърлят всички
ресурси, цялата земя, в ръцете на големите финансови кръгове, за да се установи след това технокрация.
Защото, според експерта по технокрация Джеси Смит, „технокрацията и технологията са като ръка и
ръкавица на новия ред, който се налага по целия свят“.
Уважаеми зрители, колкото и коварен да е планът им за световно господство, изработен и прилаган от високопоставените
масони, все пак е необходимо населението, което може или да се присъедини, или да се противопостави.
Канадският изследовател в областта на пропагандата Джейсън Кристоф заяви в едно интервю:
„Тази група, с която имаме работа, е известна с ниския си IQ и няма нови трикове в ръкава си.“
Винаги са същите стари трикове. Те не са креативни.
Те имат слабости. А най-голямата им слабост е, че нямат силата да ни навредят със сила.
[...] Те трябва да ни манипулират психологически и да ни поставят в състояние на слабост, в
което доброволно да се подчиним на робството.
[...] Единствената власт, която имат, е тази, която ние им даваме, и тя лесно може да им бъде отнета.“