Vabadust armastavatele inimestele muutub olukord üha kitsamaks:
Maailma erinevates riikides tugevneb inimeste kontroll üha enam.
Üks värske näide Ühendkuningriigist:
Peaminister Keir Starmeri juhitud Suurbritannia leiboristide valitsus on loonud eeldused selleks, et
kohalikud omavalitsused saaksid kogu riigis rakendada nn 15-minutiliste linnade kontseptsiooni.
Kliimaneutraalsuse ja dekarboniseerimise, st süsinikdioksiidi heitkoguste vähendamise ettekäändel on nüüd võimalik
Briti elanikkonna liikumisvabadust üsna lihtsalt piirata.
Oxfordis peaks see juba sel aastal algama: linn jagatakse kuueks 15-minutiliseks tsooniks.
Liiklus tsoonide vahel on elanikele tasuta vaid 100 päeva aastas.
Kaameratest, tõketest ja automaatsest numbritunnistuse tuvastamisest koosnev järelevalvesüsteem peaks tagama, et iga
elanik neid eeskirju järgib. Vastasel juhul ähvardavad trahvid.
See, mis esitatakse kliima- või keskkonnakaitse sildi all, ei ole lõppkokkuvõttes midagi
muud kui tehnoloogia abil loodud järelevalveriik!
Selline diktaatorlik valitsemisvorm oli juba ammu olnud eneseproklameeritud maailmavallutajate eesmärgiks.
Nad on juba aastakümneid töötanud uue valitsemisvormi, nn tehnokraatia väljatöötamise kallal.
Järgnev saade paljastab tehnokraatliku liikumise liikumapanevad jõud, selle ohtlikud plaanid ja salakavalad meetodid.
Alustame algusest – tehnokraatia liikumise asutamisest ja eesmärkidest.
Ameerika Ühendriikide kodanik Howard Scott algatas 1918. aasta talvel niinimetatud tehnilise liidu.
Tehnilise Liidu liikmed jagasid veendumust, et demokraatia, riiklik suveräänsus ja turumajandus on läbi
kukkunud ning need tuleks asendada inseneride ja tehniliste ekspertide valimata valitsusega.
Nad nõudsid ühiskonna ümberkujundamist teaduse ja tehnika põhimõtete järgi.
Teie uus majandus- ja rahasüsteem peaks põhinema energia kontrollitud jaotamisel ja juhitud tarbimisel.
Selleks on nad juba välja töötanud „energiatunnistused“, mida nimetatakse ka „energiajaotuskartideks“.
Need peaksid sisaldama iga kodaniku kõiki isikuandmeid – st tema vanust, sugu, elukutset, elukohta,
energiakvooti, ülevaadet tehtud ostudest ning sertifikaatide väljastamis- ja kehtivusaja lõppkuupäeva.
Energiasertifikaadid olid uus valuuta.
See kõlab täiesti nagu ülemaailmselt kavandatava iga kodaniku e-ID eelkäija, mis on seotud
digitaalses keskpanga rahas makstava põhisissetulekuga.
See süsteem peaks kaotama valimised ja parteipoliitika ning asendama need tootmise ja
ressursside tsentraliseeritud kontrolliga.
Lõppkokkuvõttes peaks tekkima Põhja-Ameerika tehnat: „The Technate of America“.
Selle Technati idee kohaselt moodustaks see „sõltumatu, isemajandava geograafilise üksuse“.
Valitsusel oleks sel juhul kontroll kõigi Technatis asuvate toorainete, ettevõtete, tehaste ja
tööstusharude üle ning täielik juurdepääs elanikkonna omandile.
Aga kes oli Tehnilise Liidu algataja?
Vaatleme Howard Scotti veidi lähemalt. Kas ta oli visionäär või pigem marionett?
Howard Scotti (1890–1970) varasematest eluaastatest on vähe teada.
Ta „ilmus“ 1918. aastal ootamatult New Yorgi Greenwich Village’is.
Kuigi Scottil oli vaid 9. klassi lõputunnistus, pidas ta end „boheem-inseneriks“ .
1933. aastal asutas Howard Scott organisatsiooni Technocracy Incorporated, mida ta juhtis kuni oma surmani 1970. aastal.
Üks ajaloo tunnistaja räägib, et Howard Scottil olevat olnud suur kujutlusvõime ja ta
tegutses „prohvetina“, nagu näitab järgmine tsitaat:
„Howard selgitas mulle, et ta teadis, et selline ühiskond, mille eest ta võitles, ei saanud veel tekkida.
„Esmalt peaksid toimuma nii vasakpoolsete kui ka parempoolsete eksperimendid, ...“
Kuidas Scott 1920. aasta paiku teadis, kuidas ajalugu edasi kulgeb? Tol ajal oli see ju veel tulevikus.
Raamatus „Words and Wisdom of Howard Scott“ ütles Scott 1961. aastal ühes kõnes järgmist:
„…üks suurimaid probleeme selles kõiges on see, et teie arvutid muudavad teie raamatupidajad ja insenerid üleliigseks ning et
need muudavad üleliigseks ka teie juhid, töölised ja teenistujad, mis tähendab veelgi suuremat võimu
kõigile arvutipõhistele kontrollimehhanismidele.“
Kas Scott võis juba 1961. aastal teada, milleni see tänapäeval viib?
Kas tal oli ehk tundmatuid toetajaid, kes olid talle selle ametikoha hankinud?
Kas tehnokraatia-liikumisel oli seos suurfinantsiga?
Peamiselt inseneridest ja teadlastest koosnev tehnokraatia liikumine tekkis Columbia ülikoolis New Yorgis.
Tehnokraatiaeksperdi Patrick Woodi sõnul oli Columbia Ülikool juba tollal „progressiivne mõttekoda”.
Ülikoolil olid tihedad sidemed Rockefellerite dünastiaga.
Nii toimus muu hulgas ka Columbia ülikooli kaudu Rockefellerite perekonna poolt
meditsiinisektori vallutamine ja ümberkujundamine:
Loomulikest ravimitest eemale ja keemilise farmaatsiatööstuse poole.
Alates 1910. aastast lõid Rockefellerid sellega endale meditsiinivaldkonnas hiiglasliku
turu oma keemilistele, naftapõhistele toodetele.
Just selles Columbia ülikoolis töötas alates 1959. aastast ka üks tänapäeva maailma juhtide võtmeisikutest: mõjukas globaalstrateeg
ja David Rockefelleri lähedane sõber Zbigniew Brzeziński.
Ta õpetas seal politoloogia professorina.
Brzeziński oli tihedalt seotud mitte ainult Rockefelleritega, vaid ka Rothschildide dünastia järeltulijaga Edmond Adolphe de
Rothschildiga – nagu Rockefelleridki, on ka Rothschildid suurfinantsi dünastia, mis asub vabamüürluse
hierarhia tipus. Sellest räägime hiljem lähemalt.
Brzeziński avaldas 1970. aastal raamatu „Kahe ajastu vahel: Ameerika roll tehnetronoomilises ajastus“.
Selles raamatus näitab ta end tõelise tehnokraadina. See raamat paljastab
tehnokraatlikud eesmärgid maailmavalitsuse kehtestamiseks.
Milliseid ohtlikke eesmärke taotlesid Brzeziński ja tema kaaslased?
Juba 1939. aastal avaldatud pamfletis „Technocracy in Plain Terms“ kirjutasid varased tehnokraadid:
„Tehnokraatia tähendab [...] uut kontrollivormi, mida rakendab ja juhib kontinentaalne kontrolliasutus, […]“
Milliseid nõudmisi esitavad nad tehnokraatia suhtes?:
„Tegemist on uue ühiskonna juhtimise meetodiga, (…) Ainult tehnokraatia suudab seda teha – kõigi
sotsiaalsete funktsioonide teaduslik kontroll.“
„Tehnokraatia on sotsiaalse inseneritöö teadus …“
Sotsiaalse inseneri all mõeldakse manipuleerimismeetodeid, mille eesmärk on esile kutsuda inimestes teatud käitumismustreid.
Technocracy Inc. sõnul on lõpptulemuseks „kontinentaalne inimeste konditsioneerimise süsteem”. See
tähendab stiimul-reaktsiooni mustrite omandamist.
Seega oli kavas tehnokraatlikku kodanikku tahtlikult „koolitada” preemia- ja karistussüsteemi abil.
Hiinas sotsiaalkrediidisüsteemi loomiseks tehtavad katsed liiguvad samas suunas: poliitiliselt soovitud,
st normidele vastavat käitumist premeeritakse ja normidele mittevastavat käitumist karistatakse.
Zbigniew Brzeziński kirjutab veidi hiljem oma 1970. aasta raamatus „Kahe ajastu vahel“:
„Tehnetroonilist ajastut iseloomustab järk-järgult tekkiv rangemalt kontrollitud ühiskond.“
„Sellist ühiskonda valitseks eliit, kes ei ole seotud traditsiooniliste väärtustega.“
Kuidas valitseb eliit kodanike üle? Brzeziński selgitab:
„Kui traditsiooniliste liberaalsete väärtuste piirangud seda eliiti ei takistaks, ei kõhkleks see oma poliitiliste eesmärkide
saavutamisel, kasutades selleks uusimaid kaasaegseid meetodeid, et mõjutada avalikkuse käitumist ja
hoida ühiskonda range järelevalve ja kontrolli all.“
Oma 1968. aasta artiklis „America in the Technetronic Age“ kirjutas Brzeziński:
„Nagu ma juba märkisin, saab peagi olema võimalik teostada peaaegu täielikku järelevalvet iga kodaniku üle ja pidada
ajakohaseid, täielikke toimikuid, mis sisaldavad lisaks tavapärastele andmetele isegi äärmiselt isiklikku
teavet kodaniku tervise või isikliku käitumise kohta.
„Need dokumendid on ametiasutustele kohe kättesaadavad.“
Brzeziński kirjutas artiklis veel järgmist:
„Võim läheb nende kätte, kes kontrollivad teavet ja suudavad seda kõige kiiremini omavahel seostada.“
Siiani võib öelda, et tehnokraadid, samuti Brzeziński ja „tema sõbrad“ püüdsid avalikult luua ühiskonda, kus kodanikke pidevalt
teadlikult manipuleeritakse, kontrollitakse ja juhitakse.
Ja seda kõike, kasutades uusimaid psühholoogilisi teadmisi ja kõige kaasaegsemat tehnoloogiat.
Kuidas on võimalik, et selliste plaanide elluviimine on tänaseks juba nii kaugele jõudnud ja 15-minutiliste
linnade kasutuselevõtust arutatakse juba avalikult?!
Kui võtta arvesse Brzeziński, Rockefelleri ja Rothschildi seoseid kõrgetasemelise vabamüürlusega, on vastus ilmselge.
Te olete osa ülemaailmsest vandenõust. Seda tunnistab David Rockefeller oma mälestustes enesekindlalt:
„Mõned usuvad isegi, et oleme osa salajasest vandenõust, mis tegutseb Ameerika Ühendriikide huvide vastu, ning nimetavad minu
perekonda ja mind internatsionalistideks, kes tegutsevad koos teistega üle kogu maailma, et luua tugevamalt
integreeritud, globaalne poliitiline ja majanduslik struktuur – üks maailm, kui nii soovite.
„Kui see on süüdistus, siis tunnistan end süüdi ja olen selle üle uhke.“
Milles seisneb see salajane vandenõu? David Rockefeller ütleb selle kohta:
„Meil poleks kunagi olnud võimalik töötada välja plaani maailma jaoks, kui me oleksime nende
aastate jooksul olnud avalikkuse tähelepanu all.
Kuid maailm liigub keerulisel ja hoolikalt ettevalmistatud teel maailmavalitsuse suunas.
„Intellektuaalse eliidi ja maailmapankurite riikideülene suveräänsus on kindlasti
eelistatavam kui viimaste sajandite riiklik suveräänsus.”
David Rockefeller, Zbigniew Brzeziński ja teised tegelesid kogu oma elu selle „ühe maailma“ ülesehitamisega,
mida valitseksid parasiitlik „eliit“ ja „maailmapankurid“.
Brzeziński ja tema kaaslased asutasid selleks palju organisatsioone ja institutsioone, mis on
nüüdseks nagu ämblikuvõrk laienenud üle kogu maailma.
Need asutused – olgu need siis pangad, ülikoolid, mõttekeskused või ülemaailmselt tegutsevad organisatsioonid, nagu ÜRO –
kontrollivad tänaseks peaaegu kõiki meie maailma eluvaldkondi.
Brzeziński oli muu hulgas võtmeisik Trilateraalse Komisjoni, Atlandi Nõukogu ja Välissuhete Nõukogu tegevuses.
Need on vabamüürlaste asutatud organisatsioonid, mis toimivad nende juhtimiskeskustena.
Kla.TV vabatahtlikud töötajad on veebilehel vetopedia.org dokumenteerinud tuntud institutsioone
ja nende seoseid kõrgetasemelise vabamüürlusega.
Nii selgub kiiresti, et tegemist on tõepoolest vandenõuga – nimelt kõrgetasemeliste vabamüürlaste vandenõuga,
mille eesmärk on kogu maailma omandada ja kontrollida.
Ka Zbigniew Brzeziński ja David Rockefeller kuulusid kõrgetasemeliste vabamüürlaste hulka:
Brzeziński asutas 1967. aastal vabamüürlaste looži „Lux ad Orientem“ (Valgus itta) ning 2004. aastal looži „Maat“.
Koos suurfinantsisti David Rockefelleriga, globaalstrateeg Henry Kissingeriga ning Rothschildide dünastia
järeltulijaga Edmond Adolphe de Rothschildiga asutas Brzeziński 1968. aastal vabamüürlaste looži „Three Eyes“.
David Rockefeller kuulus lisaks ka „Horuse loožisse“.
Rothschildid ja Rockefellerid asuvad koos Windsori dünastiaga – st Briti kuningliku perekonnaga – vabamüürlaste püramiidi tipus:
Selle korruse vabamüürlased tunnistavad avalikult Saatanat „selle maailma jumalaks“.
Nii palju siis võrgustikust ja selle eesmärkidest.
Vabadust armastavale maailma elanikkonnale on neid maailmavalitsemise plaane muidugi raske selgitada.
Seetõttu otsisid ja leidsid kõrgetasemelised vabamüürlased viisi, kuidas juhtida maailma
elanikkonda järk-järgult tehnokraatia suunas.
Kasutades jätkusuutlikkust ära pettusena ja ärimudelina, ärakasutavad nad inimeste igatsust terve planeedi järele.
Sest igaüks nõustub, et Maa hävitamine ei tohi niimoodi edasi minna.
Ainus pakutav lahendus on aga alati „jätkusuutlikkus“.
Selle väga positiivse varjundiga mõiste tõttu suunati inimeste päästetööd algusest peale
valele teele. Sellest räägime kohe lähemalt.
Jätkusuutlikkus pärineb samuti varajaste tehnokraatide ideest.
Patrick Wood kirjeldab tehnokraatia ja „jätkusuutliku arengu“ vahelist seost järgmiselt:
„On küll tõsi, et mõistet „jätkusuutlik areng” ei loonud esimesed tehnokraadid [...].
Tõsiasi on see, et säästev areng on kontseptuaalselt identne tehnokraatia „tasakaalustatud koormusega”.
Lühidalt öeldes on tehnokraatia südamelöök säästev areng.
„Ta nõuab sellise ühiskonna loomist, kus inimkonna vajadused on täiuslikus tasakaalus loodusvaradega.“
„Täiuslik tasakaal“ inimeste vajaduste ja loodusvarade vahel ongi just see, mida nimetatakse jätkusuutlikkuseks.
Seos tehnokraatia ja jätkusuutlikkuse vahel muutub veelgi selgemaks, kui vaadelda lähemalt Technocracy Inc. kaasasutajat:
Marion King Hubbert (1903–1989). Hubbert töötas ettevõttes Amerada Petroleum Company, õpetas Columbia ülikoolis ja
oli juhtival ametikohal nafta- ja maagaasiettevõttes Shell.
Ta ennustas 1974. aastal oma „Peak Oil Theory“ raames, et kui tootmistingimused jäävad
samaks, ammenduvad maailma naftavarud 1995. aastal.
Kuigi see prognoos ei täitunud, tekitas see siiski elanikkonna seas hirmu ja paanikat ning andis naftamagnaatidele
põhjuseid naftahinna tõstmiseks ja sõdade alustamiseks.
Hubbert mängis oma prognoosidega näiteks täielikult Rockefellerite kätte, sest Rockefellerite dünastia on alates
1891. aastast kontrollinud suuremat osa maailma naftaturust.
Hubberti teooriad ja prognoosid tõid kaasa nõudmised „rohelise” majanduse ja energiamuutuse järele.
Sellest ajast peale peetakse teda ökoloogilise jätkusuutlikkuse liikumise isaks.
Aga mis on kogu selle jätkusuutlikkuse teema konks?
Rockefelleri Fondi 1969. aasta aastaaruanne tõi selgelt esile salakavalat ideoloogiat, mis peitub väidetava ressursipuuduse
ja sellest tuleneva jätkusuutlikkuse kontseptsiooni taga:
Käesolevas aruandes leitakse, et inimene hävitaks oma keskkonda ise tohutul määral.
Seega võetakse kogu inimkond kohe keskkonna hävitamise eest vahi alla ja tekitatakse neis süütunne,
et nad on ise süüdi oma elukeskkonna hävitamises.
Kas see pole mitte salakaval massimanipulatsioon, mille eesmärk on suunata inimesi uue jätkusuutlikkuse tegevuskava poole?
Sest miks ei ole seni uuritud ega vastutusele võetud keskkonnakahjustuse suurimaid põhjustajaid ja hoolimatuid
kasusaajaid – suuri rahvusvahelisi kontserne ja nende aktsionäre?
Kuidas on võimalik, et kaevandus- ja tooraineettevõtete jms suurimaid aktsionäre, kes kahjustavad keskkonda tohutult ja
ekspluateerivad loodusvarasid, ei võeta vastutusele, vaid keskkonnakahjustust hukatakse
jätkusuutlikkuse ideoloogia abil ja lükatakse kõigi kaela?
Miks ei võeta suuri relvatööstusettevõtteid vastutusele nende ulatusliku keskkonnakahjustuse
eest, millel on tõsised tagajärjed kogu elusolevale?
Nagu teada, on sõda üks suurimaid elupaikade hävitajaid!
Miks ei vaadata suuremaid tehnoloogiaettevõtteid ja nende hiiglaslikke andmekeskusi tähelepanelikumalt läbi?
Nende energiavajadus ületab tavaliste inimeste oma tohutult. Juba üksainus andmekeskus tarbib sama palju energiat kui suur linn.
Miks ei arutata avalikkuses igasuguse kõrgtehnoloogia, näiteks robotite ehitamise või tehnokraadi Elon Muski kümnete tuhandete
satelliitide orbiidile saatmise, lõputut ressursivajadust?
Selle nimel hävitatakse terved piirkonnad.
Miks peavoolumeedia ei käsitle sõjaväe poolt läbi viidud ilmastiku manipuleerimisi ja nendega kaasnevat keskkonnasaastamist?
Selle asemel kõlab ikka ja jälle silmakirjalikult mõjuv jutt „jätkusuutlikkusest“.
Tulgem tagasi Rockefelleri dünastia juurde. Kuidas on sellel perekonnal õnnestunud viia „jätkusuutlikkuse
ideoloogia“ aluseks „rohelise“ majanduse, kliimapoliitika, ÜRO Agenda 21 ja Agenda 2030 kontseptsioonidesse?
Perekond kasutas oma erinevaid perekonna sihtasutusi, nagu näiteks Rockefeller Foundation või Rockefeller Family
Fund, mis väliselt filantroopilise tegevusena maskeeritud, toetasid rahaliselt osalejaid ja organisatsioone riigi kaudu.
Siin on mõned näited, mis moodustavad siiski vaid väikese osa Rockefellerite eraldatud arvukatest rahalistest toetustest.
Esiteks: Rockefelleri fond eraldas 1969. aastal 2,1 miljonit dollarit uutele teadus- ja koolitusprogrammidele,
et edendada oma ideoloogiat, mille kohaselt keskkonnakahjustused on väidetavalt „inimtegevuse tagajärg”.
Teiseks: Rockefeller Brothers Fund toetas 1974. aastal 500 000 dollariga „Jätkusuutliku arengu keskkonnauuringute
organisatsiooni” – Worldwatch Institute’i – asutamist.
Kolmandaks: Rockefeller Family Fund asutas 1987. aastal Environmental Grantmakers Associationi . See
organisatsioon koordineerib sihtasutuste rahalisi vahendeid ja suunab need edasi keskkonnaaktivistide organisatsioonidele.
Veebileht influencewatch.org märgib, et EGA on muutunud „võimsaks konsortsiumiks, kuhu kuuluvad suunad
määravad sihtasutused“, mis toetab tänapäeval suurt hulka keskkonnaaktivistide organisatsioone.
Rockefellerite poolt sel viisil toetatud keskkonnakaitsjad on viimase 50 aasta jooksul osavalt tekitanud nii individuaalseid
kui ka kollektiivseid süütundeid keskkonnakahjude pärast.
Nad hoiatasid näiteks, et Maad tabab peagi jääaeg.
Hiljem väitsid nad, et sisepõlemismootoriga sõitmine ja liiga suure süsinikdioksiidi koguse
tekitamine põhjustaksid ohtlikku Maa temperatuuri tõusu.
Neljandaks: Rockefellerite algatusel asutati ka mõttekodasid ja ülemaailmseid organisatsioone –
näiteks Rooma Klubi või Ühinenud Rahvaste Organisatsioon.
Rockefelleri fond rahastas 1939. aastal 350 000 dollariga uuringuid, mis viisid muu hulgas
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni asutamiseni.
Kes kulutab ÜRO asutamiseks nii palju raha, loodab loomulikult sellest ka kasu saada: ÜRO käivitas 1992. aastal Agenda 21.
Agenda 21 eesmärk on juurutada jätkusuutlikkuse ideoloogiat kõigis valdkondades.
Agenda 21 jätkuks on Agenda 2030. Valgustaja Tim Gielen kommenteerib seda järgmiselt:
„2015. aastal tutvustas ÜRO oma vastuolulist Agenda 2030, mis on peaaegu identne Klaus Schwabi „Great Resetiga”.
ÜRO ja Schwab soovivad oma sõnade kohaselt tagada, et 2030. aastaks ei oleks Maal enam
vaesust, nälga, keskkonnasaastet ega haigusi.
See kõlab sümpaatse plaanina, kuni hakkad lugema väikest kirja.
„Idee seisneb nimelt selles, et Agenda 2030 peavad kinni maksma meie, kodanikud.“
Siinkohal tuleks meenutada tehnokraatide eesmärki: Tehnokraatia kehtestamiseks kavatsesid nad saada
kontrolli kõigi toorainete, ettevõtete, tehaste, tööstusharude ja isegi kodanike kogu vara üle.
Säästvuse tegevuskava teeb selle võimalikuks.
„Behind the Green Mask“ autor Rosa Koire võtab asja kokku järgmiselt:
„ÜRO Agenda 21 / Säästev areng on ülemaailmselt rakendatav tegevuskava, mille eesmärk on teha inventuur ja kontrollida
kogu maailma maad, vett, mineraale, taimi, loomi, ehitisi, tootmisvahendeid, energiat, haridust, teavet ja inimesi.“
„OLUKORRA HINNANG JA KONTROLL.”
Sellega sobib kokku ka sageli tsiteeritud tulevikunägemus, mille on esitanud Maailma Majandusfoorum (lühendatult
WEF) – maailma võimsaimate ja rikkaimate lobiorganisatsioon:
„Aastaks 2030 ei oma te enam midagi ja olete õnnelikud.“
Sellega peab WEF muidugi silmas maailma elanikkonda, mitte aga enda sarnaseid.
Milline on siis lõppkokkuvõttes jätkusuutlikkuse kontseptsiooni eesmärk?
ÜRO kliimamuutuste valitsustevahelise töörühma endine kaasjuhataja Ottmar Edenhofer andis 2010. aastal vastuse:
„Esiteks on tööstusriigid põhimõtteliselt maailma kogukonnalt vara ära võtnud.
Kuid tuleb selgelt öelda, et kliimapoliitika kaudu jaotame me tegelikult ümber maailma rikkust.
Tuleb vabaneda illusioonist, et rahvusvaheline kliimapoliitika on keskkonnapoliitika.
„See ei ole enam peaaegu üldse seotud keskkonnapoliitikaga – selliste probleemidega nagu metsade raadamine või osooniauk.“
Kokkuvõtteks võib öelda: Kui räägitakse jätkusuutlikkusest või jätkusuutlikust arengust – olgu see siis elanikkonnale müüdud
kliimapoliitika, roheline majandus, ÜRO Agenda 21 või Agenda 2030 nime all –, siis tegelikult on tegemist
ülemaailmsete ressursside täieliku kontrolliga ja rikkuse ümberjaotamisega vaestelt rikastele.
Jätkusuutlikkus on viis, kuidas enamikust inimestest vara ära võtta ja kõik ressursid, kogu maa,
suurfinantsi kätte anda, et seejärel tehnokraatia kehtestada.
Sest tehnokraatiaeksperdi Jesse Smithi sõnul on „tehnokraatia ja tehnoloogia nagu käsi ja
kindad uues korras, mis on kogu maailmas juurdumas“.
Lugupeetud vaatajad, kuigi nende plaan maailmavalitsuse saavutamiseks on nii salakaval ja seda on välja töötanud ning
rakendavad kõrgetasemelised vabamüürlased, on selle elluviimiseks ikkagi vaja elanikkonda,
kes võib kas kaasa lüüa või sellest keelduda.
Kanada propagandauurija Jason Christoff ütles ühes intervjuus:
„See rühm, kellega meil tegemist on, on tuntud oma madala IQ poolest, neil pole varuks mingeid uusi trikke.
Need on alati samad vanad trikid. Need pole loomingulised.
Neil on nõrkusi. Ja nende suurim nõrkus on see, et neil pole võimu meile vägivallaga midagi teha.
[...] Nad peavad meid psühholoogiliselt manipuleerima ja viima meid nõrkuse seisundisse, kus me vabatahtlikult orjusesse astume.
[...] „Ainus võim, mis neil on, on see, mille me neile anname, ja seda saab neilt kergesti ära võtta.“