A szabadságszerető emberek számára egyre szűkebbé válik a hely:
A világ különböző országaiban egyre szigorúbbá válik az emberek feletti ellenőrzés.
Egy aktuális példa az Egyesült Királyságból:
A Keir Starmer miniszterelnök vezette brit Munkáspárt-kormány megteremtette a feltételeket ahhoz, hogy az
önkormányzatok országszerte megvalósíthassák az úgynevezett „15 perces városok” koncepcióját.
A klímasemlegesség és a dekarbonizáció – vagyis a szén-dioxid-kibocsátás csökkentése – ürügyével most már nagyon
egyszerűen korlátozható a brit lakosság mozgásszabadsága.
Oxfordban már idén elindul a rendszer: a várost hat 15 perces zónára osztják fel.
A zónák közötti közlekedés a lakosok számára csupán 100 napon ingyenes az évben.
A kamerákból, sorompókból és automatikus rendszámfelismerő rendszerből álló megfigyelőrendszernek kell
biztosítania, hogy minden lakos betartsa a szabályokat. Ellenkező esetben pénzbírságra számíthatnak.
Ami az éghajlat- vagy környezetvédelem leple alatt jelenik meg, az végső soron nem más, mint a
technológia segítségével működő megfigyelőállam!
Egy ilyen diktatórikus kormányzati forma már régóta az önjelölt, világuralomra törő személyek célja volt.
Évtizedek óta egy új kormányzati formán, az úgynevezett technokrácián dolgoznak.
A következő műsor feltárja a technokratikus mozgalom mozgatórugóit, veszélyes terveit és alattomos módszereit.
Kezdjük az elején, a technokrácia-mozgalom megalakulásával és céljaival.
Az amerikai Howard Scott 1918 telén kezdeményezte az úgynevezett Műszaki Szövetséget.
A Műszaki Szövetség tagjai abban a meggyőződésben osztoztak, hogy a demokrácia, a nemzeti szuverenitás és a piacgazdaság
kudarcot vallottak, és helyüket egy nem választott, mérnökökből és műszaki szakértőkből álló vezetésnek kell átvennie.
Azt követelték, hogy a társadalmat a tudomány és a technika elvei szerint alakítsák át.
Az új gazdasági és monetáris rendszerüknek az energia ellenőrzött elosztásán és irányított felhasználásán kell alapulnia.
Ehhez már kidolgoztak „energiatanúsítványokat”, más néven „energiaelosztási térképeket”.
Ezeken minden polgár összes személyes adatát fel kell tüntetni – vagyis életkorát, nemét, foglalkozását, lakóhelyét, az
energia-allokációját, a megvásárolt termékek áttekintését, valamint a tanúsítványok kiállítási és lejárati dátumát.
Az energiatanúsítványok jelentették az új fizetőeszközt.
Ez teljesen úgy hangzik, mint a világszerte tervezett, minden polgár számára szánt elektronikus
személyazonosító előfutára, amelyhez digitális központi banki pénz formájában nyújtott alapjövedelem kapcsolódik.
Ennek a rendszernek meg kellene szüntetnie a választásokat és a pártpolitikát, és azokat a termelés és az
erőforrások központosított irányításával kellene felváltania.
Végül egy észak-amerikai Technatnak kellett létrejönnie: „The Technate of America”.
Az elképzelés szerint ez a Technat egy „független, önellátó földrajzi egységet” alkotna.
A kormány így ellenőrzése alá vonná a Technatban található összes nyersanyagot, vállalatot, gyárat és iparágat,
és teljes körű hozzáférést kapna a lakosság vagyonához.
De ki volt a Műszaki Szövetség kezdeményezője?
Vizsgáljuk meg Howard Scottot egy kicsit alaposabban. Látnok volt, vagy inkább báb?
Howard Scott (1890–1970) korai éveiről keveset tudunk.
1918-ban hirtelen „felbukkant” a New York-i Greenwich Village-ben.
Bár csupán 9. osztályos végzettséggel rendelkezett, Scott „bohém mérnöknek” tartotta magát .
1933-ban Howard Scott megalapította a Technocracy Incorporated nevű szervezetet, amelyet haláláig, 1970-ig vezetett.
Egy korabeli tanú beszámolója szerint Howard Scott állítólag rendkívüli képzelőerővel rendelkezett, és „prófétaként”
tevékenykedett, amint azt az alábbi idézet is mutatja:
„Howard elmagyarázta nekem, hogy tudta: az a fajta társadalom, amelyért küzdött, még nem jöhetett létre.”
„Először a baloldalnak és a jobboldalnak is kísérleteket kellene végrehajtania, …”
Honnan tudhatta Scott 1920 körül, hogy hogyan fog alakulni a történelem? Akkoriban ez még a jövőben volt.
A „Words and Wisdom of Howard Scott” című könyvben Scott 1961-ben egy beszédében a következőket mondta:
„…az egészben az egyik legnagyobb probléma az, hogy a számítógépeitek feleslegessé teszik a könyvelőiteket és a
mérnökeiteket, és hogy a vezetőiteket, valamint a munkásaitokat és alkalmazottaitokat is feleslegessé
teszik, így még nagyobb hatalom jut minden számítógép által vezérelt ellenőrző mechanizmusnak.”
Lehetett-e Scottnak már 1961-ben tudnia, hogy mi lesz a mai helyzet?
Lehet, hogy voltak ismeretlen támogatói, akik segítették előre a karrierjét?
Kapcsolatban állt-e a technokrácia-mozgalom a nagypénzügyekkel?
Főként mérnökökből és tudósokból álló csoportként jött létre -ben a technokrácia-mozgalom a New York-i Columbia Egyetemen.
Patrick Wood technokrácia-szakértő szerint a Columbia Egyetem már akkor is egy „haladó gondolkodóközpont”
volt. Szoros kapcsolatban állt a Rockefeller-dinasztiával.
Így történt többek között a Columbia Egyetemen is, hogy a Rockefeller-család meghódította
és átalakította az orvostudományi szektort:
A természetes gyógymódoktól a vegyi gyógyszeripar felé.
1910-től kezdve a Rockefeller-család ezzel hatalmas értékesítési piacot teremtett magának az orvosi
területen forgalmazott, kőolaj alapú vegyi termékei számára.
Éppen ezen a Columbia Egyetemen dolgozott 1959-től kezdve a mai világvezetők egyik kulcsfigurája is: a
befolyásos globális stratéga és David Rockefeller közeli barátja, Zbigniew Brzeziński.
Ő ott politikatudományi professzorként tanított.
Brzeziński a Rockefeller-család mellett szoros kapcsolatban állt a Rothschild-dinasztia sarjával, Edmond Adolphe de Rothschilddal
is – aki, akárcsak a Rockefeller-család, a nagypénzügyi világ egyik dinasztiájához tartozik, és a szabadkőművesség
hierarchiájának legfelső szintjén áll. Erről később bővebben.
Brzeziński 1970-ben adta ki „Két korszak között: Amerika szerepe a technetronikus korszakban” című könyvét.
Ebben a műben teljes vérű technokrataként mutatkozik be. Ez a könyv feltárja a világuralom
megteremtésére irányuló technokratikus célokat.
Milyen veszélyes célokat tűztek ki maguk elé Brzeziński és társai?
A korai technokraták már 1939-ben megjelent „Technocracy in Plain Terms” című röpiratukban így írtak: „A technokrácia
egy újfajta ellenőrzési formát jelent, amelyet egy kontinentális ellenőrző szerv gyakorol és irányít, ”
Milyen igényt támasztanak a technokrácia kapcsán?:
„Ez egy új társadalomvezetési módszer, (…) Csak a technokrácia képes erre – az összes
társadalmi funkció tudományos ellenőrzésére.”
„A technokrácia a társadalom-manipuláció tudománya …“
A szociális manipuláció alatt azokat a manipulációs módszereket értjük, amelyek célja, hogy
bizonyos viselkedésformákat váltsanak ki az emberekből.
A Technocracy Inc. szerint a végtermék „az emberi kondicionálás kontinentális rendszere”. Ez
az inger-reakció minták elsajátítását jelenti.
A terv tehát az volt, hogy a technokratikus polgárt egy jutalmazási és büntetési
rendszer segítségével szándékosan „neveljék”.
A kínai társadalmi hitelrendszerre irányuló kezdeményezések ugyanebben az irányban haladnak: a politikailag
kívánatos, azaz a normáknak megfelelő magatartást jutalmazzák, a normáktól eltérő magatartást pedig büntetik.
Zbigniew Brzeziński valamivel később, 1970-ben megjelent „Két korszak között” című könyvében így ír:
„A technetronikus korszakot egy egyre szigorúbban ellenőrzött társadalom fokozatos kialakulása jellemzi.”
„Egy ilyen társadalmat olyan elit irányítana, amely nem kötődik a hagyományos értékekhez.”
Hogyan irányítja az elit a polgárokat? Brzeziński így magyarázza:
„A hagyományos liberális értékek korlátai nélkül ez az elit nem habozna a legmodernebb technikák alkalmazásával elérni politikai
céljait, hogy befolyásolja a közvélemény viselkedését, és szigorú felügyelet és ellenőrzés alatt tartsa a társadalmat.”
Brzeziński 1968-ban megjelent „America in the Technetronic Age” című cikkében a következőket írta:
„Ahogy már korábban is megjegyeztem, hamarosan lehetőség nyílik majd szinte minden polgár szinte teljes körű megfigyelésére,
valamint naprakész, teljes körű akták vezetésére, amelyek a szokásos adatokon túlmenően akár a polgárok
egészségére vagy személyes viselkedésére vonatkozó rendkívül személyes információkat is tartalmaznak.
„Ezek az iratok azonnal hozzáférhetőek lesznek a hatóságok számára.”
Brzeziński a cikkben továbbá így írt:
„A hatalom azok kezébe kerül, akik az információkat ellenőrzik, és a leggyorsabban képesek azokat összefüggésbe hozni.”
Eddig azt lehet mondani, hogy a technokraták, valamint Brzeziński és „barátai” nyíltan arra törekedtek, hogy olyan
társadalmat építsenek fel, amelyben a polgárokat folyamatosan tudatosan manipulálják, ellenőrzik és irányítják.
Mindezt a legújabb pszichológiai ismeretek és a legkorszerűbb technológia alkalmazásával.
Hogy lehet, hogy az ilyen tervek megvalósítása már ma ilyen előrehaladott állapotban van, és már
nyilvánosan is vitatják a „15 perces városok” bevezetését?!
Ha figyelembe vesszük Brzeziński, Rockefeller és Rothschild kapcsolatát a magas
fokozatú szabadkőművességgel, a válasz egyértelmű.
Ön egy világméretű összeesküvés részese. Ezt David Rockefeller magabiztosan elismeri emlékirataiban:
„Sokan azt is hiszik, hogy egy titkos összeesküvés részesei vagyunk, amely az Egyesült Államok érdekei ellen dolgozik, és a
családomat és engem internacionalistáknak neveznek, akik másokkal összefogva szerte a világon egy erősebben integrált,
globális politikai és gazdasági struktúra kiépítésén dolgoznak – egy egyetlen világon, ha úgy tetszik.
„Ha ez a vád, akkor bűnösnek vallom magam, és büszke vagyok rá.”
Mi is valójában ez a titkos összeesküvés? David Rockefeller így nyilatkozott erről:
„Soha nem lett volna lehetséges számunkra, hogy kidolgozzunk egy tervet a világ számára, ha az
elmúlt években a nyilvánosság előtt álltunk volna.”
De a világ egy összetett és előre megtervezett úton halad a világkormány felé.
„Az értelmiségi elit és a világbankárok szupranacionális szuverenitása minden bizonnyal előnyösebb,
mint az elmúlt évszázadok nemzeti szuverenitása.”
David Rockefeller, Zbigniew Brzeziński és társai egész életükben azzal voltak elfoglalva, hogy felépítsék ezt az „egységes
világot” egy parazita „elit” és a „világbankárok” uralma alatt.
Brzeziński és társai ennek érdekében számos szervezetet és intézményt alapítottak, amelyek mára, akár egy
pókhálóhoz hasonlóan, az egész világra kiterjednek.
Ezek a szervezetek – legyenek azok bankok, egyetemek, gondolkodóközpontok vagy globális szinten működő szervezetek,
mint például az Egyesült Nemzetek Szervezete – mára már világunk szinte minden életterületét ellenőrzésük alá vonták.
Brzeziński többek között kulcsszerepet játszott a Trilaterális Bizottságban, az
Atlanti Tanácsban és a Külkapcsolatok Tanácsában.
Ezek olyan szabadkőműves szervezetek, amelyek a mozgalom központi csomópontjaiként működnek.
A Kla.TV önkéntes munkatársai a vetopedia.org oldalon dokumentálták a ismert intézményeket és
azok kapcsolatát a magasfokú szabadkőművességgel.
Így hamar kiderül, hogy valóban létezik egy összeesküvés – mégpedig a magas rangú szabadkőművesek összeesküvése,
amelynek célja az egész világ birtoklása és irányítása.
Zbigniew Brzeziński és David Rockefeller is a magas rangú szabadkőművesek közé tartozott:
Brzeziński 1967-ben alapította a „Lux ad Orientem” (Fény kelet felé) szabadkőműves páholyt, majd 2004-ben a „Maat” páholyt.
Brzeziński 1968-ban a nagypénzügyi szakember David Rockefellerrel, a globális stratéga Henry Kissingerrel, valamint
a Rothschild-dinasztia egyik sarjával, Edmond Adolphe de Rothschilddal együtt
megalapította a „Three Eyes” nevű szabadkőműves páholyt.
David Rockefeller emellett a „Horus páholy” tagja is volt.
A Rothschildok és a Rockefellerék a Windsorkkal – vagyis a brit királyi családdal –
együtt a szabadkőműves piramis csúcsán állnak:
Az ezen az emeleten tartózkodó szabadkőművesek nyíltan vallják, hogy Sátán a „világ istene”.
Ennyit a hálózatról és annak szándékairól.
Természetesen nehéz megértetni ezeket a világuralmi terveket egy szabadságszerető világnépességgel.
A magas rangú szabadkőművesek ezért kerestek és találtak is egy utat, amellyel a világ
népességét fokozatosan a technokrácia felé terelhetik.
Azzal, hogy a fenntarthatóságot megtévesztésként és üzleti modellként használják fel,
kihasználják az emberek vágyát egy egészséges bolygó iránt.
Mert mindenki egyetért azzal, hogy a Föld pusztulása nem mehet így tovább.
Az egyetlen felkínált megoldás azonban mindig a „fenntarthatóság”.
Ezzel a rendkívül pozitív jelentésű kifejezéssel az emberek mentési erőfeszítéseit már a kezdetektől
fogva rossz irányba terelték. Erről hamarosan bővebben.
A fenntarthatóság szintén a korai technokraták egyik ötletére vezethető vissza.
Patrick Wood a következőképpen vázolja fel a technokrácia és a „fenntartható fejlődés” közötti összefüggést:
„Igaz ugyan, hogy a »fenntartható fejlődés« kifejezést nem az eredeti technokraták alkották meg [...].
Az a tény, hogy a fenntartható fejlődés fogalmilag megegyezik a technokrácia „kiegyensúlyozott terhelésével”.
Röviden szólva: a technokrácia szívverése a fenntartható fejlődés.
„Olyan, tudatosan kialakított társadalmat szorgalmaz, amelyben az emberiség igényei tökéletes
egyensúlyban vannak a természet erőforrásaival.”
Az emberi szükségletek és a természeti erőforrások közötti „tökéletes egyensúly” pontosan a fenntarthatóság definíciója is.
A technokrácia és a fenntarthatóság közötti összefüggés még egyértelműbbé válik, ha közelebbről
megvizsgáljuk a Technocracy Inc. társalapítóját:
Marion King Hubbert (1903–1989). Hubbert az Amerada Petroleum Companynál dolgozott, a Columbia Egyetemen
tanított, és vezető beosztásban dolgozott a Shell kőolaj- és földgázipari vállalatnál.
1974-ben „Peak Oil Theory” keretében azt jósolta, hogy változatlan kitermelési feltételek
mellett a világ kőolajkészletei 1995-re kimerülnek.
Bár ez az előrejelzés nem vált valóra, mégis félelmet és rettegést keltett a lakosság körében, és
ürügyet szolgáltatott a kőolajmágnásoknak az olajárak emelésére és háborúk kirobbantására.
Hubbert előrejelzéseivel például pontosan a Rockefeller-család malmára hajtotta a vizet, hiszen a Rockefeller-dinasztia
1891 óta ellenőrzi a világ kőolajpiacának legnagyobb részét.
Hubbert elméletei és előrejelzései a „zöld” gazdaság és az energetikai átállás iránti igényeket váltottak ki.
Azóta őt tekintik az ökológiai fenntarthatósági mozgalom atyjának.
De mi a bökkenő ebben az egész fenntarthatósági történetben?
A Rockefeller Alapítvány 1969-es éves jelentése rávilágított arra a fondorlatos ideológiára, amely az állítólagos erőforráshiány
és az abból levezetett fenntarthatósági koncepció mögött rejlik:
Ebben a jelentésben megállapítják, hogy az ember saját környezetét hatalmas mértékben tönkretenné.
Tehát az egész emberiséget azonnal felelőssé teszik a környezetrombolásért, és bűntudatot keltenek bennük, mintha
ők maguk lennének a felelősek élőhelyük tönkretételéért.
Hát nem ez egy alattomos tömegmanipuláció, amellyel az embereket egy új fenntarthatósági program irányába terelik?
Hiszen miért nem vizsgálták még ki eddig a környezetrombolás legnagyobb okozóit és gátlástalan haszonszerzőit –
a nagy multinacionális vállalatokat és azok részvényeseit –, és miért nem vonták őket felelősségre?
Hogy lehet az, hogy a bányavállalatok és nyersanyag-kitermelő cégek stb. legnagyobb részvényeseit, akik hatalmas mértékben
rontják a környezetet és kizsákmányolják az erőforrásokat, nem vonják felelősségre, hanem a környezetrombolást
a fenntarthatósági ideológia segítségével ostorozzák, és a felelősséget mindenki másra hárítják?
Miért nem vonják felelősségre a nagy fegyvergyártó vállalatokat a hatalmas környezeti károkozásukért,
amelynek súlyos következményei vannak minden élőlényre nézve?
Mint köztudott, a háború az élőhelyek egyik legnagyobb pusztítója!
Miért nem vizsgálják meg alaposabban a nagy technológiai vállalatokat és hatalmas adatközpontjaikat?
Energiaigényük az átlagemberekét messze felülmúlja. Egyetlen adatközpont is annyi energiát fogyaszt, mint egy nagyváros.
Miért nem kerül nyilvános vitára a mindenféle csúcstechnológia – például a robotok gyártása vagy a technokrata Elon Musk által
az űrbe küldött több tízezer műhold – végtelen erőforrásigénye?
Ennek érdekében egész vidékeket pusztítanak el.
Miért nem foglalkozik a mainstream sajtó a katonaság által végrehajtott időjárás-manipulációkkal
és az azokból fakadó környezetszennyezéssel?
Ehelyett viszont újra és újra felcsendül a „fenntarthatóságról” szóló, kissé álszentnek tűnő beszéd.
Térjünk vissza a Rockefeller-dinasztiához. Hogyan sikerült ennek a családnak a „fenntarthatósági ideológiát”
alapként beépítenie a „zöld” gazdaság, a klímapolitika, az ENSZ Agenda 21 és az Agenda 2030 koncepcióiba?
A család különböző családi alapítványaihoz fordult, például a Rockefeller Alapítványhoz vagy a Rockefeller Családi Alaphoz,
amelyek külső szemlélő számára jótékonysági tevékenységnek álcázva, az állam megkerülésével nyújtottak
pénzügyi támogatást szereplőknek és szervezeteknek.
Az alábbiakban néhány példát sorolunk fel, amelyek azonban csupán kis részét képezik a
Rockefeller-család által nyújtott számos pénzügyi támogatásnak.
Először is: A Rockefeller Alapítvány 1969-ben 2,1 millió dollárt fordított új kutatási és képzési programokra annak
érdekében, hogy előmozdítsa az állítólag „ember által okozott” környezeti pusztításról szóló ideológiáját.
Másodszor: A Rockefeller Brothers Fund 1974-ben 500 000 dollárral támogatta a „Fenntartható fejlődésért felelős környezetkutatási
szervezet”, a Worldwatch Institute megalapítását.
Harmadszor: A Rockefeller Family Fund 1987-ben alapította meg az Environmental Grantmakers Associationt . Ez a
szervezet koordinálja az alapítványok forrásait, és továbbítja azokat a környezetvédelmi aktivista szervezeteknek.
Az influencewatch.org oldal megállapítja, hogy az EGA „egy hatalmas, napirendet meghatározó
alapítványokból álló konzorciummá” vált, amely ma már számos környezetvédő szervezetet támogat.
A Rockefeller-család által ilyen módon támogatott környezetvédők az elmúlt 50 évben ügyesen keltették fel mind az
egyéni, mind a kollektív bűntudatot a környezeti károk miatt.
Például riasztást adtak ki, hogy a Földet hamarosan jégkorszak fogja sújtani.
Később azt állították, hogy a belső égésű motorokkal való közlekedés és a túlzott szén-dioxid-kibocsátás a
Föld hőmérsékletének veszélyes emelkedéséhez vezetne.
Negyedszer: A Rockefeller-család kezdeményezésére gondolkodóközpontok és globális szervezetek is létrejöttek –
például a Római Klub vagy az Egyesült Nemzetek Szervezete.
A Rockefeller-alapítvány 1939-ben 350 000 dollárral finanszírozott olyan tanulmányokat, amelyek többek között az
Egyesült Nemzetek Szervezetének megalakulásához vezettek.
Aki ennyi pénzt költ az ENSZ megalapítására, természetesen hasznot is vár tőle: az Egyesült Nemzetek
Szervezete 1992-ben elindította az Agenda 21 programot.
Az Agenda 21 célja, hogy a fenntarthatóság ideológiáját minden területen érvényre juttassa.
Az Agenda 21 folytatása az Agenda 2030. Tim Gielen, a felvilágosító így nyilatkozott erről:
„2015-ben az ENSZ bemutatta vitatott 2030-as menetrendjét, amely szinte teljesen megegyezik Klaus Schwab »Great Reset«-jével.
Saját szavaik szerint az ENSZ és Schwab is azt szeretné elérni, hogy 2030-ra a Földön ne legyen többé
szegénység, éhség, környezetszennyezés és betegségek.
Ez szimpatikus tervnek tűnik, amíg el nem olvassuk a kisbetűs részt.
„Az elképzelés ugyanis az, hogy a 2030-as menetrendet mi, a polgárok fizessük.”
Ezen a ponton érdemes emlékeztetni a technokraták céljára: A technokrácia létrehozása érdekében azt tervezték, hogy
hozzáférést szerezzenek minden nyersanyaghoz, vállalathoz, gyárhoz, iparághoz, sőt, a polgárok minden tulajdonához is.
A fenntarthatósági program teszi ezt lehetővé.
Rosa Koire, a „Behind the Green Mask” című könyv szerzője így fogalmaz:
„Az ENSZ Agenda 21/Fenntartható Fejlődés az a világszerte végrehajtott cselekvési terv, amelynek célja a világ összes
földterületének, vízkészletének, ásványi anyagainak, növényeinek, állatainak, építményeinek, termelési
eszközeinek, energiájának, oktatásának, információinak és lakosságának felmérése és ellenőrzése.”
„LELTÁR ÉS ELLENŐRZÉS.”
Ehhez illeszkedik a Világgazdasági Fórum (röviden WEF) – a világ leghatalmasabb és
leggazdagabbjainak lobbiszervezete – gyakran idézett jövőkép is:
„2030-ig nem lesz semmitek, és boldogok lesztek.”
A WEF természetesen a világ népességét érti ez alatt, és nem a saját társait.
Végül is mire szolgál a fenntarthatóság fogalma?
Az ENSZ Éghajlatváltozási Közös Testületének egykori társelnöke, Ottmar Edenhofer 2010-ben így válaszolt:
„Először is: az iparosodott országok gyakorlatilag kisajátították a nemzetközi közösséget.
De egyértelműen ki kell mondani, hogy a klímapolitikával de facto újraelosztjuk a világ vagyonát.
El kell szakadnunk attól a tévképzettől, hogy a nemzetközi éghajlatpolitika egyenlő lenne a környezetpolitikával.
„Ennek már szinte semmi köze sincs a környezetpolitikához – olyan problémákhoz, mint az erdőirtás vagy az ózonlyuk.”
Összegzésképpen megállapítható: Amikor a fenntarthatóságról vagy a fenntartható fejlődésről van szó – függetlenül attól, hogy a
lakosságnak ezt klímapolitikaként, zöld gazdaságként, az ENSZ Agenda 21-ként vagy Agenda 2030-ként próbálják eladni –, valójában
a világ erőforrásainak teljes ellenőrzéséről és a gazdagság átcsoportosításáról a szegényektől a gazdagok felé van szó.
A fenntarthatóság az az út, amelynek segítségével a legtöbb embert megfosztják tulajdonától, és az összes
erőforrást, az összes földet a nagypénz kezébe juttatják, hogy aztán technokráciát hozzanak létre.
Hiszen Jesse Smith technokrácia-szakértő szerint „a technokrácia és a technológia kéz a kézben járnak
az új renddel, amely az egész világon megerősödik”.
Tisztelt nézők! Bármennyire alattomos is az a tervük, amelyet a magas rangú szabadkőművesek dolgoztak ki és valósítanak meg a
világuralom megszerzése érdekében, ehhez még mindig szükség van a lakosságra, amely vagy
csatlakozhat hozzájuk, vagy elutasíthatja azt.
Jason Christoff kanadai propagandakutató egy interjúban a következőket mondta:
„Ez a csoport, amellyel dolgunk van, közismerten alacsony IQ-val rendelkezik, nincs új trükkje a tarsolyában.”
Mindig ugyanazok a régi trükkök. Nincs bennük semmi kreativitás.
Vannak gyenge pontjaik. És a legnagyobb gyengeségük az, hogy nincs hatalmuk arra, hogy erőszakkal ártsanak nekünk.
[...] Pszichológiailag manipulálniuk kell minket, és olyan gyenge állapotba kell hozniuk minket,
amelyben önként alávetjük magunkat a rabszolgaságnak.
[...] Az egyetlen hatalmuk az, amit mi adunk nekik, és azt könnyen elvehetjük tőlük.”