Laisvę mylintiems žmonėms vis labiau trūksta erdvės:
Įvairiose pasaulio šalyse žmonių kontrolė vis labiau stiprėja.
Naujausias pavyzdys iš Jungtinės Karalystės:
Britanijos leiboristų vyriausybė, vadovaujama ministro pirmininko Keiro Starmerio, sudarė sąlygas savivaldybėms visoje
šalyje įgyvendinti vadinamųjų „15 minučių miestų“ koncepciją.
Pasinaudojant klimato neutralumo ir dekarbonizacijos, t. y. anglies dioksido išmetimo mažinimo, pretekstu, dabar
galima labai lengvai apriboti britų gyventojų judėjimo laisvę.
Oksforde tai turėtų prasidėti jau šiais metais: miestas bus suskirstytas į šešias 15 minučių zonas.
Tik 100 dienų per metus eismas tarp zonų gyventojams yra nemokamas.
Stebėjimo sistema, sudaryta iš kamerų, užtvarų ir automatinio automobilių numerių atpažinimo įrangos, turėtų
užtikrinti, kad kiekvienas gyventojas laikytųsi šių taisyklių. Priešingu atveju gresia baudos.
Tai, kas pateikiama kaip klimato ar aplinkos apsauga, iš esmės yra ne kas kita, kaip
technologijomis grindžiama priežiūros valstybė!
Toks diktatoriškas valdymo būdas jau seniai buvo savavardžių pasaulio valdovų siekis.
Jau dešimtmečius jie dirba kurdami naują valdymo formą – vadinamąją technokratiją.
Šioje laidoje atskleidžiamos technokratinio judėjimo varomosios jėgos, jo pavojingi planai ir klastingi metodai.
Pradėkime nuo pradžių – nuo technokratijos judėjimo įkūrimo ir tikslų.
1918 m. žiemą amerikietis Howardas Scottas įkūrė vadinamąjį „Techninį aljansą“.
„Techninės aljanso“ nariai buvo įsitikinę, kad demokratija, nacionalinis suverenitetas ir rinkos ekonomika žlugo ir juos turi
pakeisti ne išrinkta inžinierių ir techninių ekspertų valdžia.
Jie reikalavo pertvarkyti visuomenę vadovaujantis mokslo ir technikos principais.
Jūsų naujoji ekonomikos ir valiutos sistema turėtų būti grindžiama kontroliuojamu energijos
paskirstymu ir reguliuojamu jos suvartojimu.
Šiam tikslui jie jau sukūrė „energetinius sertifikatus“, dar vadinamus „energijos paskirstymo žemėlapiais“.
Juose turėtų būti nurodyti visi kiekvieno piliečio asmens duomenys – t. y. jo amžius, lytis, profesija,
gyvenamoji vieta, energijos kvota, atliktų pirkimų sąrašas, taip pat sertifikatų išdavimo ir galiojimo pabaigos datos.
Energijos sertifikatai tapo nauja valiuta.
Tai skamba kaip pasauliniu mastu planuojamo elektroninio tapatybės dokumento (E-ID), skirto kiekvienam
piliečiui, pirmtakas, susietas su bazinėmis pajamomis, mokamomis skaitmenine centrinio banko valiuta.
Ši sistema turėtų panaikinti rinkimus ir partijų politiką ir juos pakeisti centralizuota gamybos bei išteklių kontrole.
Galiausiai turėjo atsirasti Šiaurės Amerikos „Technate“: „The Technate of America“.
Šis „Technat“, kaip numatyta, sudarytų „nepriklausomą, savarankišką geografinį vienetą“.
Tuomet vyriausybė turėtų kontrolę virš visų „Technat“ esančių žaliavų, įmonių, gamyklų, pramonės šakų
ir visapusišką prieigą prie gyventojų nuosavybės.
Bet kas buvo „Techninės aljanso“ iniciatorius?
Pažvelkime į Howardą Scottą šiek tiek atidžiau. Ar jis buvo vizionierius, ar veikiau marionetė?
Apie Howardo Scotto (1890–1970) jaunystę žinoma nedaug.
Jis 1918 m. netikėtai „atsirado“ Niujorko Grinvičo kaime.
Nors turėjo tik 9 klasės baigimo pažymėjimą, Scottas save laikė „bohemišku inžinieriumi“ .
1933 m. Howardas Scottas įkūrė „Technocracy Incorporated“ – organizaciją, kuriai vadovavo iki savo mirties 1970 m.
Viena to laikotarpio liudytoja pasakoja, kad Howardas Scottas, kaip teigiama, turėjo didelę
vaizduotę ir save vadino „pranašu“, kaip rodo šis citatas:
„Howardas man paaiškino, kad jis žinojo, jog tokia visuomenė, už kurią jis pasisakė, dar negalėjo susiformuoti.“
„Pirmiausia turėtų įvykti kairiųjų ir dešiniųjų eksperimentai, ...“
Kaip Scottas apie 1920 m. sužinojo apie tolesnius istorijos įvykius? Tuo metu tai dar buvo ateitis.
Knygoje „Words and Wisdom of Howard Scott“ Scottas 1961 m. savo kalboje pasakė štai ką:
„…viena iš didžiausių problemų visame šiame procese yra ta, kad jūsų kompiuteriai padarys jūsų buhalterius ir inžinierius
nereikalingus, taip pat ir jūsų vadovus, darbininkus bei tarnautojus, taigi vis daugiau galios atiteks
visiems kompiuterizuotiems kontrolės mechanizmams.“
Ar Scottas 1961 m. jau galėjo žinoti, kuo viskas baigsis šiais laikais?
Ar galbūt jis turėjo nežinomų rėmėjų, kurie padėjo jam užimti tą postą?
Ar technokratijos judėjimas palaikė ryšius su aukštuoju finansų pasauliu?
Daugiausia iš inžinierių ir mokslininkų susidedantis „“ technokratijos judėjimas
susikūrė Kolumbijos universitete Niujorke.
Pasak technokratijos eksperto Patricko Woodo, Kolumbijos universitetas jau tuomet buvo „pažangus mąstymo
centras“. Jis palaikė glaudžius ryšius su Rokfelerių dinastija.
Taigi, be kita ko, būtent iš Kolumbijos universiteto Rockefellerių šeima pradėjo medicinos sektoriaus užkariavimą ir pertvarkymą:
Nuo natūralių vaistų link cheminės farmacijos pramonės.
Nuo 1910 m. Rokfeleriai taip susikūrė milžinišką savo cheminių, naftos pagrindu
pagamintų produktų, skirtų medicinos sričiai, rinką.
Būtent tame Kolumbijos universitete nuo 1959 m. dirbo ir viena iš svarbiausių šiandieninių pasaulio lyderių figūrų –
įtakingas pasaulinės strategijos kūrėjas ir artimas Davido Rockefellero draugas Zbigniewas Brzezińskis.
Jis ten dėstė kaip politikos mokslų profesorius.
Be Rokfelerių, Brzeziński taip pat buvo glaudžiai susijęs su Rotšildų dinastijos palikuonimi Edmondu Adolphe de Rotšildu –
kaip ir Rokfeleriai, tai aukštosios finansų dinastija, užimanti pačią aukščiausią vietą masonų hierarchijoje. Apie tai – vėliau.
1970 m. Brzeziński išleido knygą „Tarp dviejų amžių: Amerikos vaidmuo technetroninėje eroje“.
Šioje knygoje jis prisistato kaip tikrasis technokratas. Ši knyga atskleidžia technokratinius
tikslus, kuriais siekiama įtvirtinti pasaulinę viešpatiją.
Kokių pavojingų tikslų siekė Brzeziński ir jo bendrininkai?
Jau 1939 m. išleistame pamflete „Technocracy in Plain Terms“ pirmieji technokratai rašė: „Technokratija
reiškia [...] naują kontrolės formą, kurią vykdo ir vadovauja kontinentinė kontrolės institucija, […]“
Kokius reikalavimus jie kelia technokratijai?:
„Tai naujas visuomenės valdymo metodas, (…) Tik technokratija gali tai užtikrinti – mokslinę visų socialinių funkcijų kontrolę.“
„Technokratija yra socialinės inžinerijos mokslas …“
Socialine inžinerija vadinami manipuliavimo metodai, kurių tikslas – paskatinti žmones elgtis tam tikru būdu.
Pasak „Technocracy Inc.“, galutinis produktas yra „kontinentinė žmogaus kondicionavimo sistema“. Tai
reiškia, kad žmogus išmoksta dirgiklio ir reakcijos modelius.
Taigi buvo numatyta sąmoningai „auklėti“ technokratinį pilietį pasitelkiant atlygių ir bausmių sistemą.
Kinijoje diegiamos socialinio kredito sistemos iniciatyvos eina ta pačia kryptimi: politiškai pageidaujamas, t. y. priimtinas
elgesys, yra atlyginamas, o nepriimtinas elgesys – baudžiamas.
Zbigniew Brzeziński šiek tiek vėliau savo 1970 metų knygoje „Tarp dviejų epoch“ rašo:
„Technetroninę erą žymi palaipsniui formuojanti griežčiau kontroliuojama visuomenė.“
„Tokia visuomenė būtų valdoma elito, kuris nėra prisirišęs prie tradicinių vertybių.“
Kaip elitas valdo piliečius? Brzeziński paaiškina:
„Jei šiai elitai netrukdytų tradicinių liberalių vertybių suvaržymai, ji nedvejodama siektų savo politinių tikslų,
naudodama naujausias šiuolaikines technologijas, kad paveiktų visuomenės elgesį ir išlaikytų
visuomenę griežtai stebimą bei kontroliuojamą.“
1968 m. straipsnyje „America in the Technetronic Age“ Brzeziński rašė:
„Kaip jau minėjau, netrukus bus įmanoma vykdyti beveik visapusišką kiekvieno piliečio stebėjimą ir tvarkyti aktualias,
išsamias bylas, kuriose, be įprastinių duomenų, bus pateikiama netgi labai asmeninė
informacija apie piliečio sveikatą ar asmeninį elgesį.
„Šios bylos bus prieinamos valdžios institucijoms, kad jas būtų galima nedelsiant gauti.“
Toliau Brzeziński straipsnyje rašė:
„Galia atiteks tiems, kurie kontroliuoja informaciją ir sugeba ją greičiausiai susieti.“
Iki čia galima pasakyti: technokratai, taip pat Brzeziński ir „jo draugai“ visiškai atvirai siekė sukurti
visuomenę, kurioje piliečiai būtų nuolat sąmoningai manipuliuojami, kontroliuojami ir valdomi.
Ir visa tai – taikant naujausius psichologijos atradimus ir moderniausias technologijas.
Kaip gi taip atsitiko, kad šių planų įgyvendinimas šiandien jau taip toli pažengęs ir viešai jau
diskutuojama apie „15 minučių miestų“ įvedimą?!
Jei atsižvelgsime į Brzezińskio, Rockefellero ir Rothschildo ryšius su aukšto rango masonais, atsakymas tampa akivaizdus.
Jūs esate pasaulinio sąmokslo dalis. Tai Davidas Rokfeleris užtikrintai prisipažįsta savo memuaruose:
„Kai kurie netgi mano, kad mes esame slaptos sąmokslo grupės, veikiančios prieš Jungtinių Valstijų interesus, dalis, ir vadina
mane bei mano šeimą internacionalistais, sąmokslininkais, bendradarbiaujančiais su kitais visame pasaulyje,
siekdami sukurti labiau integruotą, globalią politinę ir ekonominę struktūrą – vieną pasaulį, jei norite.“
„Jei tai yra kaltinimas, tai prisipažįstu esąs kaltas ir didžiuojuosi tuo.“
Kuo pasireiškia slaptas sąmokslas? Davidas Rokfeleris šiuo klausimu sako:
„Mums niekada nebūtų pavykę parengti plano pasauliui, jeigu per tuos metus būtume buvę viešumoje.
Tačiau pasaulis žengia sudėtingu ir iš anksto parengtu keliu link pasaulinės vyriausybės.
„Intelektualinės elito ir pasaulio bankininkų viršvalstybinis suverenitetas neabejotinai yra
priimtinesnis už pastarųjų šimtmečių nacionalinį suverenitetą.“
Deividas Rokfeleris, Zbigniewas Brzezińskis ir kiti visą savo gyvenimą stengėsi sukurti šį „vieną pasaulį“, kuriam
vadovautų parazitinė „elitas“ ir „pasaulio bankininkai“.
Šiuo tikslu Brzeziński ir jo bendražygiai įkūrė daugybę organizacijų ir institucijų, kurios
dabar, tarsi voratinklis, apima visą pasaulį.
Šios įstaigos – ar tai būtų bankai, universitetai, analitiniai centrai, ar pasauliniu mastu veikiančios
organizacijos, pavyzdžiui, Jungtinės Tautos – šiuo metu kontroliuoja beveik visas mūsų pasaulio gyvenimo sritis.
Brzeziński, be kita ko, buvo viena iš pagrindinių figūrų Trilateralinėje komisijoje,
Atlanto taryboje ir Užsienio reikalų taryboje.
Tai yra masonų įkurtos organizacijos, kurios veikia kaip jų valdymo centrai.
Savanoriški „Kla.TV“ darbuotojai svetainėje vetopedia.org surinko informaciją apie žinomas
institucijas ir jų ryšį su aukštojo laipsnio masonais.
Taigi greitai tampa aišku, kad iš tiesų egzistuoja sąmokslas – būtent aukšto rango masonų sąmokslas,
kuriuo siekiama užvaldyti ir kontroliuoti visą pasaulį.
Zbigniewas Brzezińskis ir Davidas Rokfeleris taip pat priklausė aukšto laipsnio masonams:
Brzeziński 1967 m. įkūrė masonų ložę „Lux ad Orientem“ („Šviesa į Rytus“), o 2004 m. – ložę „Maat“.
Kartu su aukšto rango finansininku Davidu Rockefelleriu, pasaulinės strategijos specialistu Henry Kissingeriu
bei Rothschildų dinastijos palikuoniu Edmondu Adolphe de Rothschildu Brzeziński 1968 m. įkūrė ložę „Three Eyes“.
Be to, Deividas Rokfeleris buvo „Horus“ ložės narys.
Rotšildai ir Rokfeleriai kartu su Vindzoriais – tai yra, su Britanijos karališkąja
šeima – užima pačią viršūnę masonų piramidėje:
Šio aukšto masonai atvirai pripažįsta Šėtoną kaip „šio pasaulio dievą“.
Štai tiek apie tinklą ir jo ketinimus.
Žinoma, laisvę mylinčiai pasaulio visuomenei sunku įtikinti, kad egzistuoja tokie pasaulinės viešpatijos planai.
Todėl aukšto rango masonai ieškojo ir rado būdą, kaip palaipsniui nukreipti pasaulio gyventojus technokratijos link.
Piktnaudžiaudami tvarumu kaip apgaulės ir verslo modeliu, jie išnaudoja žmonių troškimą gyventi sveikoje planetoje.
Juk kiekvienas sutiks, kad taip toliau negali tęstis Žemės naikinimas.
Tačiau vienintelis siūlomas sprendimas visada yra „tvarumas“.
Dėl šio labai teigiamai vertinamo termino žmonių gelbėjimo pastangos nuo pat pradžių buvo
nukreiptos klaidinga linkme. Apie tai – daugiau toliau.
Tvarumas taip pat kyla iš ankstyvųjų technokratų idėjos.
Patrickas Woodas ryšį tarp technokratijos ir „tvaraus vystymosi“ apibūdina taip:
„Iš tiesų, sąvoka „tvarus vystymasis“ nebuvo sukurta pirminių technokratų [...].
Tiesa ta, kad tvarus vystymasis koncepciškai sutampa su technokratijos „subalansuota našta“.
Trumpai tariant, technokratijos širdies ritmas – tai tvarus vystymasis.
„Ji siekia sukurti tokią visuomenę, kurioje žmonijos poreikiai būtų puikiai suderinti su gamtos ištekliais.“
„Tobula pusiausvyra“ tarp žmogaus poreikių ir gamtos išteklių – tai ir yra tvarumo apibrėžimas.
Ryšys tarp technokratijos ir tvarumo tampa dar akivaizdesnis, jei atidžiau pažvelgsime į „Technocracy Inc.“ įkūrėją:
Marion King Hubbert (1903–1989). Hubbert dirbo „Amerada Petroleum Company“ įmonėje, dėstė Kolumbijos
universitete ir ėjo vadovaujančias pareigas naftos ir gamtinių dujų bendrovėje „Shell“.
1974 m. savo „Peak Oil Theory“ jis prognozavo, kad, esant nepakitusioms gavybos sąlygoms,
pasauliniai naftos ištekliai bus išeikvoti 1995 m.
Nors ši prognozė nepasitvirtino, ji vis dėlto sukėlė baimę ir siaubą tarp gyventojų bei suteikė naftos
magnatams pretekstą didinti naftos kainas ir pradėti karus.
Pavyzdžiui, savo prognozėmis Hubbertas visiškai sužaidė į Rockefellerių rankas, nes Rockefellerių dinastija nuo
1891 m. kontroliuoja didžiąją dalį pasaulinės naftos rinkos.
Hubberto teorijos ir prognozės paskatino reikalavimus sukurti „žaliąją“ ekonomiką bei įgyvendinti energetikos perėjimą.
Nuo tada jis pats laikomas ekologinio tvarumo judėjimo pradininku.
Tačiau kokia yra visa šios tvarumo istorijos gudrybė?
1969 m. Rokfelerio fondo metinėje ataskaitoje buvo aiškiai atskleista klastinga ideologija, slypinti už tariamo
išteklių trūkumo ir iš to kylančios tvarumo koncepcijos:
Šioje ataskaitoje teigiama, kad žmogus pats labiausiai prisidėtų prie savo aplinkos naikinimo.
Taigi iš karto visa žmonija yra laikoma atsakinga už aplinkos niokojimą, o žmonėms sukeliami kaltės jausmai, tarsi jie
patys būtų kalti dėl savo gyvenamosios aplinkos naikinimo.
Ar tai nėra klastingas masinis manipuliavimas, siekiant nukreipti žmones naujos tvarumo darbotvarkės link?
Juk kodėl iki šiol nebuvo ištirti ir patraukti atsakomybėn didžiausi aplinkos niokojimo kaltininkai
ir besąžiningi pasipelnytojai – didieji tarptautiniai koncernai ir jų akcininkai?
Kaip gali būti, kad didžiausi kasybos ir žaliavų įmonių bei panašių bendrovių, kurios masiškai niokoja aplinką ir išnaudoja
išteklius, akcininkai nėra traukiami atsakomybėn, o aplinkos niokojimas, pasitelkiant tvarumo
ideologiją, yra smerkiamas ir perkeliamas ant visų pečių?
Kodėl didžiosios ginklų gamybos įmonės nėra traukiamos atsakomybėn už didžiulę žalą
aplinkai, turinčią rimtų pasekmių visai gyvybei?
Kaip žinoma, karas yra vienas iš didžiausių gyvenamosios aplinkos niokotojų!
Kodėl didžiosios technologijų įmonės su savo milžiniškais duomenų centrais nėra atidžiau tikrinamos?
Jų energijos poreikis milžiniškai viršija paprastų žmonių poreikį. Vien tik duomenų centras
sunaudoja tiek pat energijos, kiek didmiestis.
Kodėl viešai nesvarstoma begalinė visų rūšių aukštųjų technologijų, pvz., robotų gamybos ar technokrato Elono Musko
dešimčių tūkstančių palydovų kosmoso erdvėje, išteklių paklausa?
Dėl to nusiaubiami ištisi kraštai.
Kodėl pagrindinė spauda neaptaria visų kariuomenės vykdomų oro sąlygų manipuliacijų ir su tuo susijusio aplinkos užteršimo?
Vietoj to nuolat skamba veidmainiškai skambantys pasisakymai apie „tvarumą“.
Grįžkime prie Rokfelerio dinastijos. Kaip šiai šeimai pavyko „tvarumo ideologiją“ įtvirtinti kaip pagrindą
„žaliosios“ ekonomikos, klimato politikos, JT „Agenda 21“ ir „Agenda 2030“ koncepcijose?
Šeima pasinaudojo įvairiais savo šeimos fondais, pavyzdžiui, Rokfelerio fondu ar Rokfelerio šeimos fondu, kurie,
išoriškai prisidengdami filantropine veikla, finansiškai rėmė veikėjus ir organizacijas, apeidami valstybę.
Toliau pateikiami keli pavyzdžiai, tačiau jie sudaro tik nedidelę dalį iš daugybės
finansinių paramos lėšų, kurias skyrė Rokfeleriai.
Pirma: 1969 m. Rokfelerio fondas skyrė 2,1 mln. dolerių naujoms mokslinių tyrimų ir švietimo programoms, siekdamas skatinti savo
ideologiją apie tariamai „žmogaus sukeltą“ aplinkos niokojimą.
Antra: 1974 m. „Rockefeller Brothers Fund“ skyrė 500 000 dolerių „Tvaraus vystymosi aplinkos tyrimų
organizacijos“ – „Worldwatch Institute“ – įkūrimui.
Trečia: 1987 m. „Rockefeller Family Fund“ įkūrė Aplinkos apsaugos rėmėjų asociaciją (Environmental Grantmakers
Association, trumpai – EGA). Ši agentūra koordinuoja fondų lėšas ir jas perduoda aplinkosaugos aktyvistų organizacijoms.
Svetainė influencewatch.org teigia, kad EGA tapo „galingu fondų, nustatančių darbotvarkę, konsorciumu“, kuris
šiandien remia daugybę aplinkosaugos aktyvistų organizacijų.
Aplinkos apsaugos aktyvistai, kuriuos Rockefelleriai šitaip rėmė, per pastaruosius 50 metų sumaniai sukėlė tiek individualius,
tiek kolektyvinius kaltės jausmus dėl aplinkai padarytos žalos.
Pavyzdžiui, jie perspėjo, kad Žemę netrukus ištiks ledynmetis.
Vėliau jie teigė, kad važiavimas automobiliais su vidaus degimo varikliais ir per didelis anglies dioksido
išmetimas lemtų pavojingą Žemės temperatūros kilimą.
Ketvirta: Rokfelerių iniciatyva buvo įsteigti ir analitiniai centrai bei pasaulinės
organizacijos – pvz., Romos klubas ar Jungtinės Tautos.
1939 m. Rokfelerio fondas skyrė 350 000 dolerių tyrimams finansuoti, kurie, be kita ko, paskatino Jungtinių Tautų įkūrimą.
Kas išleidžia tiek daug pinigų Jungtinių Tautų įkūrimui, žinoma, tikisi iš to ir naudos: 1992 m.
Jungtinės Tautos pradėjo įgyvendinti „Agendą 21“.
„Agenda 21“ siekia įtvirtinti tvarumo ideologiją visose srityse.
„Agenda 21“ tęsinys yra „Agenda 2030“. Švietėjas Timas Gielenas šiuo klausimu sako:
„2015 m. JT pristatė savo prieštaringą „Darbotvarkę 2030“, kuri yra beveik identiška Klauso Švabo „Didžiajam atstatymui“.
Pasak pačių JT ir Švabo, jų tikslas – užtikrinti, kad iki 2030 m. Žemėje nebebūtų skurdo, bado, aplinkos taršos ir ligų.
Tai skamba kaip patrauklus planas, kol neperskaitai smulkios spaudos.
„Idėja yra tokia, kad už „Darbotvarkę 2030“ turėsime sumokėti mes, piliečiai.“
Šioje vietoje reikėtų priminti technokratų tikslą: Siekdami įkurti technokratiją, jie planavo užvaldyti visas žaliavas, įmones,
gamyklas, pramonės šakas, taip, netgi visą piliečių nuosavybę.
Tai įmanoma dėl tvarumo darbotvarkės.
Rosa Koire, knygos „Behind the Green Mask“ autorė, tai apibendrina taip:
„JT „Agenda 21“ / Tvarus vystymasis – tai visame pasaulyje įgyvendinamas veiksmų planas, skirtas inventorizuoti ir
kontroliuoti visą žemę, visą vandenį, visus mineralus, visus augalus, visus gyvūnus, visus statinius, visas
gamybos priemones, visą energiją, visą švietimą, visą informaciją ir visus žmones pasaulyje.
„INVENTORIZACIJA IR PATIKRINIMAS.“
Tai taip pat atitinka dažnai cituojamą Pasaulio ekonomikos forumo (trumpai – WEF) – galingiausių ir turtingiausių
pasaulio žmonių lobistinės organizacijos – ateities viziją:
„Iki 2030 metų jūs nieko neturėsite ir būsite laimingi.“
Žinoma, Pasaulio ekonomikos forumas (WEF) čia turi omenyje pasaulio gyventojus, o ne savo bendraminčius.
Taigi, kam galiausiai tarnauja tvarumo koncepcija?
Buvęs Jungtinių Tautų klimato kaitos tarpvyriausybinės komisijos pirmininko
pavaduotojas Ottmar Edenhofer 2010 m. pateikė atsakymą:
„Pirmiausia, pramoninės šalys iš esmės atėmė nuosavybę iš pasaulinės bendruomenės.
Tačiau reikia aiškiai pasakyti, kad klimato politika iš esmės lemia pasaulio turto perskirstymą.
Reikia atsikratyti iliuzijos, kad tarptautinė klimato politika yra aplinkos politika.
„Tai jau beveik neturi nieko bendro su aplinkos politika – su tokiomis problemomis kaip miškų kirtimas ar ozono skylė.“
Galiausiai reikia pažymėti: Kai kalbama apie tvarumą ar tvarų vystymąsi – nesvarbu, ar visuomenei tai pateikiama kaip klimato
politika, žaliąją ekonomiką, JT „Agendą 21“ ar „Agendą 2030“ – iš tikrųjų kalbama apie visišką pasaulinių
išteklių kontrolę ir turto perskirstymą iš vargšų į turtuolius.
Tvarumas – tai būdas atimti nuosavybę iš daugumos žmonių ir perduoti visus išteklius bei visą žemę į didžiųjų
finansų rankas, kad vėliau būtų įkurta technokratija.
Mat, pasak technokratijos eksperto Jesse Smitho, „technokratija ir technologija yra kaip ranka ir pirštinė
naujosios tvarkos, kuri įsitvirtina visame pasaulyje“.
Gerbiami žiūrovai, kad ir koks klastingas būtų aukšto rango masonų parengtas ir įgyvendinamas planas siekti
pasaulinės viešpatijos, vis tiek reikalinga visuomenė, kuri gali arba prisidėti prie jo, arba jam pasipriešinti.
Kanados propagandos tyrinėtojas Jasonas Christoffas interviu metu sakė:
„Ši grupė, su kuria turime reikalų, pasižymi žinomai žemu IQ, ji neturi jokių naujų triukų.
Visada tie patys seni triukai. Jie nėra kūrybingi.
Jie turi silpnybių. O didžiausia jų silpnybė yra ta, kad jie neturi galios mums ką nors padaryti prievarta.
[...] Jie turi mus psichologiškai manipuliuoti ir įstumti į silpnumą, kad mes savanoriškai pasiduotume vergovės likimui.
[...] Vienintelė galia, kurią jie turi, yra ta, kurią mes jiems suteikiame, ir ją galima lengvai atimti.“