Brīvību mīlošajiem cilvēkiem kļūst arvien grūtāk:
Dažādās pasaules valstīs cilvēku kontrole kļūst arvien stingrāka.
Aktuāls piemērs no Apvienotās Karalistes:
Lielbritānijas Leiboristu partijas valdība premjerministra Keira Stārmera vadībā ir radījusi iespēju pašvaldībām
visā valstī īstenot tā saukto „15 minūšu pilsētu” koncepciju.
Aizbildinoties ar klimata neitralitāti un dekarbonizāciju, proti, oglekļa emisiju samazināšanu, tagad var pavisam vienkārši
ierobežot Lielbritānijas iedzīvotāju pārvietošanās brīvību.
Oksfordā tas sāksies jau šogad: pilsēta tiks sadalīta sešās 15 minūšu zonās.
Tikai 100 dienās gadā satiksme starp zonām iedzīvotājiem ir bez maksas.
Uzraudzības sistēma, kas sastāv no kamerām, barjerām un automātiskās numura zīmju atpazīšanas, ir
paredzēta, lai nodrošinātu, ka visi iedzīvotāji ievēro noteikumus. Pretējā gadījumā draud naudas sodi.
Tas, kas tiek pasniegts kā klimata vai vides aizsardzība, galu galā nav nekas cits kā
tehnoloģiju izmantošana, lai izveidotu uzraudzības valsti!
Šāda diktatoriska valdības forma jau sen bija pašpasludināto pasaules valdnieku kandidātu mērķis.
Jau desmitiem gadu viņi strādā pie jaunas valdības formas izveides — tā saucamās tehnokrātijas.
Šī raidījuma ietvaros tiek atklāti tehnokrātiskās kustības virzošie spēki, tās bīstamie plāni un viltīgās metodes.
Sāksim no sākuma — ar tehnokrātijas kustības izveidi un mērķiem.
1918. gada ziemā amerikānis Hovards Skots izveidoja tā saukto Tehnisko aliansi.
„Tehniskās alianses” locekļi bija pārliecināti, ka demokrātija, nacionālā suverenitāte un tirgus ekonomika ir
cietusi neveiksmi un tās ir jāaizstāj ar neievēlētu inženieru un tehnisko ekspertu valdību.
Viņi aicināja pārveidot sabiedrību saskaņā ar zinātnes un tehnikas principiem.
Jūsu jaunajai ekonomikas un valūtas sistēmai būtu jābalstās uz kontrolētu enerģijas sadali un regulētu patēriņu.
Šim nolūkam viņi jau ir izstrādājuši „enerģijas sertifikātus”, ko dēvē arī par „enerģijas sadales kartēm”.
Tajos būtu jāiekļauj visi katra pilsoņa personas dati – proti, vecums, dzimums, profesija, dzīvesvieta,
enerģijas kvota, pārskats par veiktajiem pirkumiem, kā arī sertifikātu izsniegšanas un derīguma termiņš.
Enerģijas sertifikāti kļuva par jauno valūtu.
Tas izklausās gluži kā pasaules mērogā plānotās e-identifikācijas priekšgājējs ikvienam pilsonim, kas
saistīts ar pamatienākumu digitālajā centrālās bankas naudā.
Šai sistēmai būtu jāatceļ vēlēšanas un partiju politika un jāaizstāj tās ar centralizētu ražošanas un resursu kontroli.
Galu galā bija jāizveido Ziemeļamerikas „Technate“: „The Technate of America“.
Saskaņā ar šo ideju šis „Technat“ veidotu „neatkarīgu, pašpietiekamu ģeogrāfisku vienību“.
Tādā gadījumā valdībai būtu kontrole pār visām Technat teritorijā esošajām izejvielām, uzņēmumiem, rūpnīcām un rūpniecības
nozarēm, kā arī visaptveroša piekļuve iedzīvotāju īpašumam.
Bet kurš bija Tehniskās alianses iniciators?
Apskatīsim Hovardu Skotu nedaudz sīkāk. Vai viņš bija vizionārs vai drīzāk marionete?
Par Hovarda Skota (1890–1970) agrīnajiem gadiem ir zināms ļoti maz.
Viņš 1918. gadā pēkšņi „parādījās” Griničas Vilidžā Ņujorkā.
Lai gan viņam bija tikai 9. klases izglītība, Skots uzskatīja sevi par „bohemas inženieri“ .
1933. gadā Hovards Skots dibināja organizāciju „Technocracy Incorporated”, kuru viņš vadīja līdz savai nāvei 1970. gadā.
Kāda laikmeta lieciniece stāsta, ka Howardam Scottam esot bijusi liela iztēle un viņš esot
darbojies kā „pravietis“, kā liecina šis citāts:
„Hovards man paskaidroja, ka viņš apzinājās, ka tāda sabiedrība, par kuru viņš iestājās, vēl nevarēja izveidoties.
„Vispirms būtu jānotiek gan kreiso, gan labējo eksperimentiem, ...“
Kā Skots ap 1920. gadu zināja par turpmāko vēstures gaitu? Tajā laikā tas vēl bija nākotnē.
Grāmatā „Words and Wisdom of Howard Scott“ Skots 1961. gadā kādā runā teica šādi:
„…viena no lielākajām problēmām visā šajā situācijā ir tā, ka jūsu datori padarīs liekus jūsu grāmatvedus un inženierus, kā
arī jūsu vadītājus, strādniekus un darbiniekus, tādējādi vēl vairāk palielinot visu datorizēto kontroles mehānismu ietekmi.“
Vai Skots jau 1961. gadā varēja zināt, kāda būs šodienas situācija?
Vai varbūt viņam bija kādi nezināmi atbalstītāji, kas viņu iecēla šajā amatā?
Vai tehnokrātijas kustība bija saistīta ar augstāko finanšu aprindu?
Galvenokārt sastāvot no inženieriem un zinātniekiem, . gadā Kolumbijas Universitātē Ņujorkā izveidojās tehnokrātijas kustība.
Saskaņā ar tehnokrātijas eksperta Patrika Vuda teikto, Kolumbijas universitāte jau tolaik bija „progresīva ideju
darbnīca”. Tai bija ciešas saiknes ar Rokfellera dinastiju.
Tādējādi, cita starpā, arī no Kolumbijas Universitātes izrietēja Rokfellera ģimenes veiktais
medicīnas nozares pārņemšanas un pārveidošanas process:
No dabīgiem ārstniecības līdzekļiem uz ķīmisko farmācijas rūpniecību.
Sākot no 1910. gada, Rokfeleri tādējādi izveidoja milzīgu noieta tirgu saviem ķīmiskajiem, uz
naftu balstītajiem produktiem medicīnas jomā.
Tieši šajā Kolumbijas universitātē no 1959. gada darbojās arī viena no šodienas pasaules vadītāju galvenajām
figūrām — ietekmīgais globālais stratēģis un Deivida Rokfellera tuvs draugs Zbigniews Brzeziņš.
Viņš tur pasniedza kā politikas zinātņu profesors.
Brzeziņš bija cieši saistīts ne tikai ar Rokfeleriem, bet arī ar Rotšildu dinastijas pēcnācēju Edmondu Adolfu de Rotšildu – tāpat
kā Rokfeleriem, arī Rotšildu dinastija pieder pie augstākās finanšu aprindas un ieņem visaugstāko
vietu brīvmūrnieku hierarhijā. Par to vairāk vēlāk.
Brzeziński 1970. gadā izdeva grāmatu „Starp divām laikmetām: Amerikas loma tehnetroniskajā ērā“.
Šajā grāmatā viņš atklāj sevi kā īstu tehnokrātu. Šī grāmata atklāj tehnokrātiskos mērķus, lai izveidotu pasaules valdīšanu.
Kādus bīstamus mērķus izvirzīja Brzeziņskis un viņa līdzgaitnieki?
Jau savā 1939. gadā publicētajā brošūrā „Technocracy in Plain Terms“ pirmie tehnokrāti rakstīja:
„Tehnokrātija nozīmē [...] jaunu kontroles formu, ko īsteno un vada kontinentāla kontroles iestāde, […]“
Kādas prasības viņi izvirza attiecībā uz tehnokrātiju?:
„Tas ir jauns sabiedrības pārvaldības paņēmiens, (…) Tikai tehnokrātija to spēj nodrošināt
– visu sociālo funkciju zinātnisku kontroli.“
„Tehnokrātija ir sociālās inženierijas zinātne …“
Ar terminu „sociālā inženierija” apzīmē manipulācijas metodes, kuru mērķis ir izraisīt noteiktu uzvedību cilvēkos.
Saskaņā ar „Technocracy Inc.”, galaprodukts esot „kontinentāla cilvēku kondicionēšanas
sistēma”. Tas nozīmē stimulu-reakcijas modeļu apguvi.
Tādējādi bija paredzēts apzināti „izglītot” tehnokrātisko pilsoņu, izmantojot atalgojuma un sodu sistēmu.
Ķīnā izstrādātās sociālās kredītsistēmas iniciatīvas virzās tajā pašā virzienā: politiski vēlamā, t. i., atbilstoša
uzvedība tiek atalgota, bet neatbilstoša uzvedība — sodīta.
Zbigniews Brzeziņš nedaudz vēlāk savā 1970. gada grāmatā „Starp divām laikmetām“ raksta:
„Tehnetronisko laikmetu raksturo pakāpeniska stingrāk kontrolētas sabiedrības veidošanās.
„Šādu sabiedrību vadītu elite, kas nav piesaistīta tradicionālajām vērtībām.“
Kā elite kontrolē pilsoņus? Brzeziński paskaidro:
„Ja šī elite nebūtu pakļauta tradicionālo liberālo vērtību ierobežojumiem, tā nevilcinātos sasniegt savus politiskos mērķus,
izmantojot jaunākās modernās metodes, lai ietekmētu sabiedrības uzvedību un turētu sabiedrību stingrā uzraudzībā un kontrolē.”
Savā 1968. gada rakstā „America in the Technetronic Age“ Brzeziński rakstīja:
„Kā jau minēju, drīz būs iespējams veikt gandrīz nepārtrauktu ikviena pilsoņa uzraudzību un uzturēt aktuālas, pilnīgas lietas,
kurās līdzās vispārpieņemtajiem datiem būs iekļauta pat ļoti personiska informācija
par pilsoņa veselību vai personīgo uzvedību.
„Šīs lietas būs pieejamas iestādēm tūlītējai piekļuvei.“
Turklāt Brzeziński rakstā turpināja:
„Vara nonāks to rokās, kuri kontrolē informāciju un spēj to visātrāk savstarpēji saistīt.“
Līdz šim var teikt: tehnokrāti, kā arī Brzeziņš un „viņa draugi“ pavisam atklāti centās izveidot sabiedrību, kurā
pilsoņus pastāvīgi apzināti manipulē, kontrolē un vada.
Un tas viss, izmantojot jaunākās psiholoģijas atziņas un modernākās tehnoloģijas.
Kāpēc šādu plānu īstenošana jau šodien ir tik tālu pavirzījusies un jau notiek
publiskas debates par 15 minūšu pilsētu ieviešanu?!
Ja ņem vērā Brzeziņska, Rokfellera un Rotšilda saistību ar augstākā līmeņa brīvmūrniekiem, atbilde ir acīmredzama.
Jūs esat daļa no pasaules sazvērestības. To Deivids Rokfellers savās memuārās pārliecinoši atzīst:
„Daži pat uzskata, ka mēs esam daļa no slepenas sazvērestības, kas darbojas pret Amerikas Savienoto Valstu interesēm, un dēvē
mani un manu ģimeni par internacionālistiem, par sazvērniekiem, kuri sadarbojas ar citiem visā pasaulē, lai
izveidotu ciešāk integrētu, globālu politisko un ekonomisko struktūru – vienotu pasauli, ja tā var teikt.
„Ja tā ir apsūdzība, tad es atzīstos par vainīgu un lepojos ar to.“
Kāda ir šī slepenā sazvērestība? Deivids Rokfellers par to saka:
„Mums nekad nebūtu bijis iespējams izstrādāt plānu pasaules mērogā, ja šajos gados
mēs būtu bijuši sabiedrības uzmanības centrā.
Taču pasaule virzās pa sarežģītu un iepriekš izstrādātu ceļu uz pasaules valdību.
„Intelektuālās elites un pasaules baņķieru pārvalstiskā suverenitāte noteikti ir vēlamāka
par pēdējo gadsimtu nacionālo suverenitāti.”
Deivids Rokfellers, Zbigniews Brzeziņskis un kompānija visu savu dzīvi veltīja tam, lai izveidotu šo „vienoto
pasauli” parazitārās „elites” un „pasaules baņķieru” valdībā.
Brzeziński un viņa līdzgaitnieki šim nolūkam dibināja daudzas organizācijas un iestādes, kas
tagad, līdzīgi zirnekļa tīklam, aptver visu pasauli.
Šīs iestādes — vai tās būtu bankas, universitātes, domnīcas vai globāli darbojošās organizācijas, piemēram,
Apvienoto Nāciju Organizācija — šobrīd kontrolē gandrīz visas mūsu pasaules dzīves jomas.
Brzeziński, cita starpā, bija viena no galvenajām personām Trilaterālajā komisijā, Atlantijas padomē un Ārpolitikas padomē.
Tās ir brīvmūrnieku dibinātas organizācijas, kas darbojas kā to vadības centri.
Kla.TV brīvprātīgie darbinieki vietnē vetopedia.org ir apkopojuši informāciju par pazīstamām iestādēm
un to saistību ar augstākā līmeņa brīvmūrniecību.
Tādējādi ātri kļūst skaidrs, ka patiešām pastāv sazvērestība – proti, augstākā līmeņa brīvmūrnieku
sazvērestība, kuras mērķis ir pārņemt un kontrolēt visu pasauli.
Arī Zbigniews Brzeziņskis un Deivids Rokfellers piederēja pie augstākā pakāpes brīvmūrniekiem:
Brzeziński 1967. gadā nodibināja brīvmūrnieku ložu „Lux ad Orientem“ (Gaisma uz austrumiem), kā arī 2004. gadā ložu „Maat“.
Kopā ar augstākā līmeņa finanšu speciālistu Deividu Rokfelleru, globālo stratēģi Henriju Kisindžeru, kā arī
Rotšilda dinastijas pēcnācēju Edmondu Adolfu de Rotšildu Brzeziņskis 1968. gadā nodibināja ložu „Three Eyes“.
Turklāt Deivids Rokfellers bija arī „Horus ložas“ loceklis.
Rotšildi un Rokfeleri kopā ar Vindzoriem — proti, Lielbritānijas karalisko ģimeni — atrodas brīvmūrnieku piramīdas pašā virsotnē:
Šī stāva brīvmūrnieki atklāti atzīst Sātanu par „šīs pasaules dievu“.
Tāda ir situācija ar tīklu un tā mērķiem.
Protams, brīvību mīlošajiem pasaules iedzīvotājiem šos pasaules valdīšanas plānus ir grūti izskaidrot.
Tāpēc augstākā līmeņa brīvmūrnieki meklēja un atrada veidu, kā pakāpeniski virzīt pasaules iedzīvotājus tehnokrātijas virzienā.
Ļaunprātīgi izmantojot ilgtspēju kā maldināšanu un biznesa modeli, viņi izmanto cilvēku ilgas pēc veselīgas planētas.
Jo ikviens piekritīs, ka tālāk vairs nevar turpināties Zemes iznīcināšana.
Tomēr vienīgais piedāvātais risinājums vienmēr ir „ilgtspēja”.
Šis ļoti pozitīvi uztvertais termins jau no paša sākuma noveda cilvēku glābšanas
centienus uz nepareizā ceļa. Par to vairāk tūlīt.
Ilgtspējība arī izriet no agrīno tehnokrātu idejas.
Patriks Vuds šādi raksturo saikni starp tehnokrātiju un „ilgtspējīgu attīstību“:
„Tiesa, ka jēdzienu „ilgtspējīga attīstība” neizveidoja sākotnējie tehnokrāti [...].
Fakts ir tāds, ka ilgtspējīga attīstība konceptuāli ir identiska tehnokrātijas „līdzsvarotajai slodzei”.
Īsumā var teikt, ka tehnokrātijas sirds ir ilgtspējīga attīstība.
„Tā aicina veidot sabiedrību, kurā cilvēces vajadzības ir pilnīgā līdzsvarā ar dabas resursiem.“
„Ideālais līdzsvars” starp cilvēku vajadzībām un dabas resursiem ir tieši tā pati ilgtspējības definīcija.
Saikne starp tehnokrātiju un ilgtspējību kļūst vēl skaidrāka, ja tuvāk aplūkojam uzņēmuma „Technocracy Inc.“ līdzdibinātāju:
Marion King Hubbert (1903–1989). Hubbert strādāja uzņēmumā „Amerada Petroleum Company”, pasniedza Kolumbijas Universitātē un
bija vadošais darbinieks naftas un dabasgāzes uzņēmumā „Shell”.
1974. gadā savā „Peak Oil Theory“ viņš prognozēja, ka, saglabājoties esošajiem ieguves apstākļiem,
pasaules naftas krājumi tiks izsmelti 1995. gadā.
Lai gan šī prognoze nepiepildījās, tā tomēr izraisīja bailes un satraukumu iedzīvotāju vidū un deva naftas
magnātiem iemeslus naftas cenu paaugstināšanai un karu sākšanai.
Ar savām prognozēm Hubberts, piemēram, pilnībā nāca par labu Rokfelleriem, jo Rokfelleru dinastija kopš
1891. gada kontrolē lielāko daļu pasaules naftas tirgus.
Hubberta teorijas un prognozes izraisīja aicinājumus veidot „zaļo” ekonomiku un īstenot enerģētikas pāreju.
Kopš tā laika viņš tiek uzskatīts par ekoloģiskās ilgtspējas kustības dibinātāju.
Bet kāds gan ir šīs visas ilgtspējas lietas āķis?
Rokfellera fonda 1969. gada pārskats skaidri parādīja viltīgo ideoloģiju, kas slēpjas aiz it kā esošā
resursu trūkuma un no tā izrietošās ilgtspējas koncepcijas:
Šajā ziņojumā tiek secināts, ka cilvēks pats visvairāk iznīcinātu savu apkārtējo vidi.
Tātad cilvēci kopumā tiek apsūdzēta par vides iznīcināšanu un tai tiek radīta vainas sajūta, ka tā
pati ir vainīga savas dzīves vides iznīcināšanā.
Vai tas nav viltīga masu manipulācija, lai pēc tam virzītu cilvēkus uz jaunu ilgtspējības programmu?
Jo kāpēc līdz šim nav izmeklēti un saukti pie atbildības tie, kas visvairāk vainojami vides postījumos un bezkaunīgi gūst
no tiem peļņu — lielie starptautiskie koncerni un to akcionāri?
Kā tas var būt, ka lielākie kalnrūpniecības un izejvielu uzņēmumu akcionāri, kuri masveidā iznīcina vidi un izmanto resursus,
netiek saukti pie atbildības, bet gan vides iznīcināšana tiek nosodīta, izmantojot ilgtspējības
ideoloģiju, un atbildība par to tiek novirzīta uz visiem?
Kāpēc lielie ieroču ražotāji netiek saukti pie atbildības par milzīgo vides postīšanu, kas rada smagas sekas visai dzīvībai?
Kā zināms, karš ir viens no lielākajiem dzīves vides iznīcinātājiem!
Kāpēc lielie tehnoloģiju uzņēmumi ar saviem gigantiskajiem datu centriem netiek pakļauti rūpīgākai pārbaudei?
To enerģijas patēriņš nesalīdzināmi pārsniedz parasto cilvēku enerģijas patēriņu. Vien jau viens datu
centrs patērē tikpat daudz enerģijas kā liela pilsēta.
Kāpēc sabiedrībā netiek apspriesta bezgalīgā resursu nepieciešamība visdažādākajiem augsto tehnoloģiju
risinājumiem, piemēram, robotu būvniecībai vai tehnokrāta Elona Muska desmitiem tūkstošu satelītu kosmosā?
Tāpēc tiek izpostīti veseli reģioni.
Kāpēc galvenie plašsaziņas līdzekļi nepievērš uzmanību visām militāro spēku veiktajām laika apstākļu
manipulācijām un ar tām saistītajai vides piesārņošanai?
Tā vietā atkal un atkal skan liekulīgi izklausīgie izteikumi par „ilgtspējību”.
Atgriezīsimies pie Rokfellera dinastijas. Kā šai ģimenei izdevās ieviest „ilgtspējības ideoloģiju” kā pamatu „zaļās” ekonomikas,
klimata politikas, ANO „Agenda 21” un „Agenda 2030” koncepcijās?
Ģimene izmantoja savus dažādus ģimenes fondus, piemēram, Rokfellera fondu vai Rokfellera ģimenes fondu, kuri, ārēji
maskējoties kā filantropiskas organizācijas, apgāja valsti un finansiāli atbalstīja dažādus dalībniekus un organizācijas.
Turpinājumā ir minēti daži piemēri, kas tomēr veido tikai nelielu daļu no daudzajiem
finansiālajiem ziedojumiem, ko veica Rokfeleri.
Pirmkārt: 1969. gadā Rokfellera fonds ieguldīja 2,1 miljonu dolāru jaunās pētniecības un izglītības programmās, lai veicinātu
savu ideoloģiju par it kā „cilvēka izraisīto” vides degradāciju.
Otrkārt: 1974. gadā Rokfellera brāļu fonds ar 500 000 dolāru atbalstīja „Vides pētniecības organizācijas
ilgtspējīgai attīstībai” — Worldwatch Institute — dibināšanu.
Treškārt: 1987. gadā Rokfellera ģimenes fonds izveidoja Vides grantu piešķīrēju asociāciju (Environmental Grantmakers
Association, saīsinājumā EGA). Šī aģentūra koordinē fondu līdzekļus un nodod tos vides aktīvistu organizācijām.
Tīmekļa vietne influencewatch.org norāda, ka EGA ir kļuvusi par „ietekmīgu konsorciju, kurā apvienojušās fonda,
kas nosaka darba kārtību“, un kas šodien atbalsta lielu skaitu vides aktīvistu organizāciju.
Vides aizstāvji, kurus Rokfeleri šādā veidā atbalstīja, pēdējo 50 gadu laikā prasmīgi izraisīja gan individuālas,
gan kolektīvas vainas sajūtas par vides postījumiem.
Viņi, piemēram, brīdināja, ka Zemi drīz piemeklēs ledus laikmets.
Vēlāk viņi apgalvoja, ka braukšana ar iekšdedzes dzinējiem un pārmērīga oglekļa dioksīda emisija
izraisītu bīstamu Zemes temperatūras paaugstināšanos.
Ceturtkārt: pēc Rokfelleru iniciatīvas tika dibinātas arī domnīcas un globālas organizācijas –
piemēram, Romas klubs vai Apvienoto Nāciju Organizācija.
1939. gadā Rokfellera fonds ar 350 000 dolāru finansēja pētījumus, kas, cita starpā, noveda
pie Apvienoto Nāciju Organizācijas izveides.
Kas tērē tik daudz naudas ANO dibināšanai, protams, cer arī gūt no tā labumu: Apvienoto Nāciju
Organizācija 1992. gadā uzsāka „Agenda 21” īstenošanu.
„Agenda 21” mērķis ir ieviest ilgtspējības ideoloģiju visās jomās.
„Agenda 21” turpinājums ir „Agenda 2030”. Izglītojošais darbinieks Tims Gielens par to saka:
„2015. gadā ANO iepazīstināja ar savu strīdīgo „Agenda 2030”, kas ir gandrīz identiska Klausa Švaba „Great Reset” koncepcijai.
Pēc pašu vārdiem ANO, tāpat kā Švabs, vēlas panākt, lai līdz 2030. gadam uz Zemes vairs nebūtu
nabadzības, bada, vides piesārņojuma un slimību.
Tas izklausās pēc pievilcīga plāna, kamēr neizlasa sīko tekstu.
„Ideja ir tāda, ka par „Agenda 2030“ jāmaksā mums, pilsoņiem.“
Šajā brīdī ir vērts atcerēties tehnokrātu mērķi: Lai izveidotu tehnokrātiju, viņi plānoja iegūt kontroli pār
visām izejvielām, uzņēmumiem, rūpnīcām, rūpniecības nozarēm un pat pār visu pilsoņu īpašumu.
Ilgtspējas programma to padara iespējamu.
Rosa Koire, grāmatas „Behind the Green Mask“ autore, to precīzi formulē:
„ANO „Agenda 21”/Ilgtspējīgā attīstība ir visā pasaulē īstenots rīcības plāns, kura mērķis ir apzināt un kontrolēt visu zemi,
visu ūdeni, visus minerālus, visus augus, visus dzīvniekus, visas celtnes, visus ražošanas līdzekļus, visu enerģiju,
visu izglītību, visu informāciju un visus cilvēkus pasaulē.
„INVENTARIZĀCIJA UN KONTROLE.”
Ar to saskan arī bieži citētā nākotnes vīzija, ko izklāstījis Pasaules Ekonomikas forums (saīsinājumā
WEF) — lobēšanas organizācija, kas pārstāv pasaules ietekmīgākos un bagātākos cilvēkus:
„Līdz 2030. gadam jums nekas nepiederēs, un jūs būsiet laimīgi.“
Ar to Pasaules Ekonomikas forums, protams, domā pasaules iedzīvotājus, nevis savus līdzgaitniekus.
Kādam nolūkam galu galā kalpo ilgtspējības jēdziens?
Bijušais ANO Klimata pārmaiņu starpvaldību padomes līdzpriekšsēdētājs Ottmar Edenhofer 2010. gadā sniedza atbildi:
„Pirmkārt, rūpniecības valstis būtībā ir atņēmušas īpašumtiesības pasaules kopienai.
Taču ir skaidri jānorāda, ka, īstenojot klimata politiku, mēs faktiski pārdalām pasaules bagātības.
Ir jāatbrīvojas no ilūzijas, ka starptautiskā klimata politika ir vides politika.
„Tam vairs gandrīz nekāda sakara ar vides politiku — ar tādām problēmām kā mežu izciršana vai ozona caurums.“
Nobeigumā jāsecina: Kad runā par ilgtspējību vai ilgtspējīgu attīstību – lai arī to sabiedrībai mēģina pasniegt kā klimata
politiku, zaļo ekonomiku, ANO „Agenda 21” vai „Agenda 2030” –, patiesībā runa ir par pilnīgu kontroli pār pasaules
resursiem un bagātības pārdali no nabadzīgajiem uz bagātajiem.
Ilgtspējība ir veids, kā atņemt īpašumu lielākajai daļai cilvēku un nodot visus resursus, visu zemi augstāko
finanšu aprindu rokās, lai pēc tam izveidotu tehnokrātiju.
Jo, kā norāda tehnokrātijas eksperts Džesijs Smits, „tehnokrātija un tehnoloģija ir kā roka un
cimdi jaunajai kārtībai, kas ieviešas visā pasaulē”.
Dārgie skatītāji, lai cik viltīgs arī būtu augstākā līmeņa brīvmūrnieku izstrādātais un īstenotais plāns par
pasaules valdīšanu, tomēr joprojām ir nepieciešama sabiedrība, kas var vai nu piedalīties, vai arī atteikties.
Kanādas propagandas pētnieks Džeisons Kristofs intervijā teica:
„Šai grupai, ar kuru mums ir darīšana, ir vispārzināmi zems IQ, un tai nav nekādu jaunu triku krājumā.”
Tie vienmēr ir tie paši vecie triki. Tie nav radoši.
Viņiem ir vājības. Un viņu lielākā vājība ir tā, ka viņiem nav varas mums ar vardarbību kaut ko nodarīt.
[...] Viņiem ir jāmanipulē ar mums psiholoģiski un jāievada mūs tādā vājuma stāvoklī,
kurā mēs brīvprātīgi pakļaujamies verdzībai.
[...] Vienīgā vara, kas viņiem pieder, ir tā, ko mēs viņiem piešķiram, un to var viegli atņemt.”