След като радиационното натоварване изчезна, отново се наблюдават нормални стойности на кръвния поток и в двете мозъчни артерии.
Това означава: стеснение на кръвоносните съдове под въздействието на радиочестотите. При мен – отдясно, при
другия – отляво, а при други хора – може би навсякъде.
Успях да измеря сърдечната честота с помощта на радиационното облъчване. И сега нещата стават интересни.
Тук виждаме тези пикове на записите. И те съвпадат с пиковете на излъчването.
При излагане на мобилни радиочестоти имунната система се отслабва и поради това, че
белите кръвни клетки вече не са толкова подвижни.
Преди 40 години хората с алергии бяха обект на подигравки. Алергените не се виждаха.
Сега вече се знае, че съществуват алергии, включително и алергия към фъстъци.
И дори ако аз не ги имам, Клаус тук може да ги има.
Сега хората с електрохиперчувствителност са обект на подигравки.
Но само защото аз нямам този проблем, това не е доказателство, че другият също няма този проблем.
Сега предавам думата на колежката ми, която седи до мен – д-р Моника Кроут. Тя е следващата лекторка.
Тя е учила медицина в Университета в Марбург, защитила е докторска степен там, а след това е работила като асистент-лекар
в отделението по детска онкология на Университета в Кьолн.
Тя е получавала изследователски стипендии в областта на онкологията и хематологията в Института „Макс
Планк“ в Мюнхен, както и в Университета на Тексас и в Центъра за здравни науки в Хюстън.
Тя има редовни командировки в чужбина – във Филипините, Индия, Непал и Танзания.
А Моника Кроут имаше собствена практика, ориентирана към естествените науки, като специалист по обща медицина и провежда
изследвания в областта на електрохиперчувствителността, по-специално върху връзката между вариабилността на
сърдечната честота и радиацията от мобилните телефони.
От 2021 г. тя е на предсрочна пенсия, овдовяла е, майка е на трима възрастни деца и вече е баба.
Заедно с партньора си тя управлява ферма за развъждане на пъстърва в Ейфел, като основната ѝ дейност е отглеждането на
пъстърва, както и на още няколко други животни, и опазването на застрашени от изчезване животински и растителни видове.
С голямо нетърпение очакваме, скъпа Моника, за твоята лекция на тема „Бежанци с електрохиперчувствителност в собствената си
страна“, в която разказваш и за собствените си много тежки преживявания, свързани с електрохиперчувствителността
и смъртта на съпруга ти. Предавам ти думата.
Преди всичко благодаря, че ме изслушахте, и се надявам, че всички имате още малко сили, за да
прекарате последните двадесет минути тук с мен.
Темата ми е „Бежанци в собствената си страна“, просто… да, аз съм тук по две причини… аз самият съм засегнат.
Вече три седмици се подготвях сериозно, за да мога наистина да се занимавам с много неща тук.
С инхалатора, но сега наистина съм тук.
Съпругът ми беше засегнат от това, съпругът ми почина от това, а в практиката си съм имала толкова много пациенти с
електрочувствителност, толкова много молби за помощ, на които не можах наистина да помогна, защото
политиците не съдействаха, и затова сега засега съм тук.
Бежанци в собствената си страна. Като символ се вижда колибри в жълто сърце, а това е световният знак
за нас, хората с EHS – така го наричаме накратко.
Да, изобщо не знам кой изобщо знае какво означава „колибри“ и колко прекрасни са тези животни.
Когато човек се запознае с колибрито, установява, че при горски пожар колибрите са единствените животни, които не бягат.
Всички животни са си тръгнали, всички хора са си тръгнали, а колибрито прави нещо необикновено – лети до най-близката
река и носи капка по капка, за да загаси горския пожар.
И ми хрумна идеята, докато седях тук.
Уау, вече сме тук – не знам колко колибри се опитваме, капка по капка, да се борим срещу тази история, срещу опасността от
мобилните комуникации, от вредните ваксини и всичко останало – и просто каня и слушателите онлайн да бъдат колибри.
Всичко това, подправено със сърце. А сърцето и разумът са неразделни, и мисля, че когато правим
нещо, трябва винаги да го правим само със сърце.
И, разбира се, винаги с разум – трябва да вземаме разумни решения, и за мен е напълно ясно, че не можем да
премахнем мобилната връзка, но има възможни решения и затова можем да си сътрудничим. Това е възможно.
Кратка информация: Цветът жълто ми се струва интересен.
Преди, както много от нас, по-възрастните, все още си спомняме, когато все още имаше минни галерии,
там спускаха канарчета – жълти канарчета – в клетки.
И когато въздухът им свършеше, това ставаше опасно и миньорите трябваше да излязат от мината.
И мисля, че много от нас, хората с електромагнитна чувствителност – ще обясня това по-късно – сме малко като тези канарчета и може
би представляваме едно малко предупреждение за това, което може да се случи и с други хора. Не е задължително, това е важно!
Много от нас, засегнатите от това, се укриват в мазетата, защото вече не могат да спят в обичайните си апартаменти.
За спане, за работа. А мазетата понякога са зловещи, не са приятни.
Те бягат от апартаментите си в гората.
Самият аз, не знам точно, две или три години спях в една червена барака с размери 2 на 2 метра в гората
при -20 °C, защото вече не издържах да съм без ток.
Не издържах на Функ, но пак успях – едва се измъкнах.
Мнозина се преместват, търсейки отговор на въпроса: „Къде още можем да отидем?“
Такъв беше и животът в моя кабинет до 2021 г., и много от нас загубиха работата си, а имахме толкова много възможности.
Ние сме учители, ние сме лекари, ние сме възпитатели, ние сме медицински сестри и санитари, ние сме
строителни работници, можем да направим толкова много, бихме могли да допринесем с нещо ценно.
А някои хора не виждат друг изход, освен да се самоубият.
И така се случи и с моя съпруг – след като дозата на облъчването беше увеличена, той готвеше в кухнята, а аз му казах:
„Моля те, слез в мазето, радиацията е повишена.“ А той каза: „Знаеш ли, вече не искам.“ Това беше началото, така е във филма.
И освен това, както Клаус Бухнер току-що наистина разказа, болката е непоносима и това е просто затвор, от който няма измъкване.
Когато за първи път се сблъсках с електрочувствителността – мисля, че беше през 2013 г. – си
помислих: „Да, това ли е просто въображение?“
„Наистина ли хората имат нещо? Не се вижда, не се усеща? Или наистина е така?“
Федералната служба за радиационна защита твърди, че всичко е в главата.
И хората казаха: „Да, наистина, имаме този проблем.“ И сега ще разгледаме този въпрос.
Точно така, жълтият стол. Мнозина от нас вече не можеха да излязат, а жълтият стол символизира всички хора
по света, които биха искали да бъдат тук, но не могат.
Аз съм човек, идвам от научната сфера и когато чуя нещо, винаги искам да знам: вярно ли е това, или не е.
И аз винаги правя експерименти върху себе си, защото така мога да се включвам в разговора.
И така, какво направих? Купих си уред за дългосрочно измерване на радиочестоти.
Седнах в кабинета ни, който беше изолиран.
Повиках един колега, който направи доплер на съдовете в главата, и му казах:
„Моля те, провери дясната средна мозъчна артерия и лявата средна мозъчна артерия и виж дали ще забележим нещо,
когато вратата на кабинета се отвори и се чуе радиосигналът.“
Да, той е забелязал нещо, а именно тези удължени пикове, които се виждат отдолу.
Тези пикове означават, че всеки път, когато вратата на кабинета се отваряше (четири пъти), притокът през дясната
ми средна мозъчна артерия намаляваше или изчезваше напълно, и то само в дясната, а не в лявата.
Никога не бих могъл да повлияя на това. След като радиационното натоварване изчезна, тук отново се виждат нормални стойности
на кръвния поток и в двете мозъчни артерии, което означава: стесняване на съдовете под въздействието на радиацията.
При мен е отдясно, при другия – отляво, а при други хора може би навсякъде.
Следващ опит: Ето тук, тук се разхождах из гората и измервах сърдечната си честота.
При мен, при над 1 000 души, при лами, алпаки, и не само че поставих на хората ЕКГ, но едновременно с това им сложих дозиметър
на ръката, който извършваше дългосрочно паралелно записване.
Това означава, че успях да измеря сърдечната честота чрез радиационното облъчване. И сега става интересно.
Тук виждаме тези пикове на записите и те съвпадат с пиковете на излъчването. Това се вижда доста добре.
С едно изключение: тук сърдечната ми честота се повишава – не защото там е имало радиация, а защото в гората
има хълм, който не ми се е отразил толкова изтощително, колкото радиационното натоварване.
Същото важи и за ламите и алпаките, които не могат да разграничат предавателна кула от дърво.
След това моят предшественик, Клаус, любезно ми разказа за кръвните изследвания.
И ми ги описаха по следния начин: Вземаме кръв, излагаме хората на радиация, отново вземаме кръв, и кръвта се променя.
След това се намесиха представителите на индустрията и казаха: „Е, хората, съсирването на
кръвта се дължи на второто вземане на кръв.“
И тогава си помислих: Знаете ли какво, ще го направим по друг начин.
Вземам кръв, вземам две епруветки и две покривни стъкла.
Едната чаша я изключвам от Funk, а втората не я изключвам от Funk – едновременно.
И след това гледам под микроскопа с тъмно поле какво се случва. И нека да видим какво ще излезе.
Тук виждаме необлъчената кръв, виждаме бял кръвен елемент – това е онова малко бяло същество горе, което търси бактерии
и вредни вещества и така се отправя на пътешествие, за да се бори с вредителите или да предпазва човека от тях.
Е, сега ще продължим нататък и веднага ще видим същата кръв от същия участник, взета по същото време – ето я.
И тук виждаме разликата. Червените кръвни клетки са слепнали.
Все още виждаме нашата малка бяла кръвна клетка, скрита в средата, сред купчината, но тя изобщо не прави нищо – или почти нищо.
Това означава ли, че при излагане на мобилни радиочестоти имунната система се отслабва и поради факта, че белите кръвни клетки
вече не са толкова подвижни? Логично ли е това? (Публика: Да)
Добре, да продължим. Тогава дойде една пациентка, учителка по изкуство, и каза:
„Знаете ли, ще ви нарисувам една хубава картина.“
И това го показвам тук с благодарност към дамата, ако тя гледа.
В горната част на картината виждаме бензинова колонка, която може би не е много подходяща за днешното време, и
виждаме здравословното излъчване, здравите кръвни клетки.
Кранчето на резервоара е добре кръвоснабдено, а сърцето се радва на доброто снабдяване на бензина с кислород.
В долната част виждаме изкуственото излъчване.
Кръвта е съсирена, естествено тече по-бавно, съдовете са стеснени, спазени – както Клаус много добре
го описа, под въздействието на притока на калций.
Помните ли „клетъчния калций“... той изпраща сигнал към клетката: „Моля ви, мускули, напрегнете се.“
Съдовете са обградени от мускули и се свиват.
Кръвоснабдяването на сърцето, мозъка и бъбреците е значително по-слабо при наличието на
мобилна връзка и хората получават по-малко кислород.
И точно това е историята на съпруга ми, която бих искала да разкажа накратко тук, защото смятам, че е важно.
В онзи ден съпругът ми каза: „Не искам повече!“, след което получи инсулт и епилептични пристъпи.
Заведох го в болницата против волята му, с изолиращи одеяла и предпазни средства, които бяха незабавно изхвърлени там.
В болницата той изпадна в пълна кома.
Направиха компютърна томография и мозъкът изглеждаше точно като мозъкът на Салфорд,
който Клаус току-що показа – мозъкът на плъха.
Мозъкът беше напълно пробит, а най-лошото беше, че на съпруга ми вече не можеше да се прави изкуствено дишане. Защо?
Диафрагмата е мускул, който се издига и спуска дълбоко при вдишване и издишване.
Диафрагмата на съпруга ми беше схванато.
И независимо от налягането на вентилацията, подавано през кислородната канюла, можеше да го
сложиш по корем, но вече не можеше да го вентилираш.
Да. Бъбреците са отказали. Защо?
Бъбреците се снабдяват с кръв чрез малки бъбречни съдове, които от своя страна са обградени от мускули.
Поради спазмите бъбреците вече не можеха да филтрират.
Имал е бъбречна недостатъчност. Белите дробове вече не получавали кислород и т.н., и т.н.
Изцяло на изкуствено хранене. Шест седмици се борех: „Моля ви, преместете го в друга стая.“
Бях в Етичната комисия. След шест седмици той се премести от място с 4 000 μW/m² в стая, където почти нямаше нищо.
След три часа успяха да го поставят на изкуствено дишане. На следващия ден започна да диша самостоятелно,
а след една седмица вече седеше в инвалидна количка.
Успяхме да започнем с логопедия, с физиотерапия, с всичко, и показателите на бъбреците бързо се подобриха.
Не можех да го взема у дома – имах три деца (в училищна възраст), нямах болногледач, защото той трябваше
постоянно да бъде аспириран, така че живеехме в „съвместно жилище за хора с дихателни проблеми“.
Съгласно договора, уреден в писмена форма: изолирана стая, без безжична връзка.
След две седмици дойде нощната медицинска сестра Биргит: „Имам право на Wi-Fi.“ – Да!
Прекарах нощта при съпруга си, сутринта в осем трябваше да отида в кабинета и казах на сестра Биргит:
„До 22:00 часа вечерта, ще затворим вратата, аз сам ще го направя.“
„Но след това ще прекъсне Wi-Fi-ът, вие ще изсмучете съпруга ми, а аз утре трябва да ходя на работа.“
В два часа сутринта зазвъня алармата, а съпругът ми беше там, където беше и преди. Той така и не се възстанови от това.
Преди четиридесет години хората с алергии бяха обект на подигравки. Алергените не се виждаха,
Сега вече се знае, че съществуват алергени, включително и алергия към фъстъци.
И дори ако аз не ги имам, Клаус тук може да ги има.
Сега хората с електрохиперчувствителност са обект на подигравки.
Но само защото аз нямам този проблем, това не означава, че другият също няма такъв.
А възможностите за лечение, и това мога да ви кажа, са наистина ограничени.
Опитах много, много неща, но най-важното е профилактиката чрез излагане на слънце.
Хората първо трябва да излязат от стреса, за да си поемат дъх, мускулите им трябва първо да се отпуснат, и едва тогава можем
да им помогнем с кислород, витамини, минерали и други неща.
Но най-важното – и не познавам никого, при когото да е по-различно – е: изключи радиото.
И ето, тук, както и тук, имаме нашите помощни средства.
Без тях не може. Наричам ги „лекарства при необходимост“.
Е, това означава „електрохиперчувствителност“ – ще го преформулирам така: бихме могли да пътуваме без проблеми с
обществения транспорт, бихме могли да участваме в събития, бихме могли, бихме могли, ако бяха създадени
някои малки условия. И аз си направих едно изчисление.
Ако се доверим на австралийското проучване, 17 % от възрастните са електрочувствителни, само в болницата с 500 пациенти
получаваме брой от 85 засегнати, ако разделим това на три – да, имаме триместни стаи – получаваме двадесет и осем стаи.
Бихме могли без проблем да напълним две болници с хора, страдащи от екологични заболявания, с лекари, страдащи от тях, с
медицински сестри, страдащи от тях, и все пак няма да сме решили проблема си с грижите за
болните, но бихме могли да облекчим натоварването.
Същото важи и за детските градини, както и за училищата.
Да, икономическото ни положение би могло да бъде много по-добро, защото повечето от нас, хората с електромагнитна чувствителност,
искаме да работим. Искаме да бъдем част от обществото.
Беше обсъдено как може да се намали радиацията и затова моля всички:
Помогнете ни да привлечем вниманието към електрочувствителността, за да можем ние – и аз говоря от името на всички нас – отново да
намерим място в обществото и заедно да вървим към едно здраво бъдеще, в което ще се нуждаем от все
по-малко жълти столове. Благодаря ви, че ме изслушахте.