Jakmile zmizelo elektromagnetické záření, jsou opět jasně vidět normální hodnoty průtoku v obou mozkových tepnách.
To znamená: zúžení cév pod vlivem radiace. U mě na pravé straně, u toho druhého na levé, u dalších lidí možná všude.
Podařilo se mi změřit srdeční frekvenci pomocí radiačního záření. A teď to začíná být zajímavé.
Na těchto záznamech vidíme tyto špičky. A ty se shodují se špičkami záření.
Vlivem mobilního záření je imunitní systém oslaben také tím, že bílé krvinky již nejsou tak pohyblivé.
Před 40 lety se lidem s alergiemi vysmívali. Alergeny nebylo možné vidět.
Dnes už víme, že existují alergie, včetně alergie na arašídy.
A i kdybych je neměl, může je mít ten Klaus tady.
Lidé s elektrickou hypersenzitivitou jsou nyní terčem posměchu.
Ale to, že já ten problém nemám, ještě neznamená, že ho nemá ani někdo jiný.
Nyní předávám slovo své kolegyni, která sedí vedle mě, Dr. Monice Kroutové. Je to další přednášející.
Vystudovala medicínu na univerzitě v Marburgu, kde také získala doktorát, a poté působila jako asistentka na
oddělení dětské onkologie na univerzitě v Kolíně nad Rýnem.
Získala výzkumná stipendia v oboru onkologie a hematologie na Max-Planckově institutu v Mnichově, stejně jako na
Texaské univerzitě a v Health Science Center v Houstonu.
Pravidelně vyjíždí na zahraniční mise na Filipíny, do Indie, Nepálu a Tanzanie.
Monika Kroutová působila jako odborná lékařka v oboru všeobecného lékařství ve své vlastní ordinaci zaměřené na přírodní vědy a
zabývá se výzkumem v oblasti elektrohypersenzitivity, zejména souvislostí mezi
variabilitou srdeční frekvence a zářením mobilních sítí.
Od roku 2021 je v předčasném důchodu, je vdova, matka tří dospělých dětí a už i babička.
Spolu se svým partnerem provozuje v Eifelu farmu specializující se na chov pstruhů, kde chová i několik dalších zvířat a věnuje
se ochraně živočišných a rostlinných druhů ohrožených vyhynutím.
Moc se těšíme, milá Moniko, na tvou přednášku na téma „Uprchlíci s elektrohypersenzitivitou ve vlastní zemi“, ve které budeš
hovořit také o svých vlastních velmi tíživých zážitcích souvisejících s elektrohypersenzitivitou
a smrtí tvého manžela. Ráda ti předávám slovo.
Nejprve bych vám chtěla poděkovat za pozornost a doufám, že všichni ještě mají trochu energie,
aby se mnou zde strávili posledních dvacet minut.
Moje téma je „Uprchlíci ve vlastní zemi“, prostě… ano, mám k tomu dva důvody… týká se to i mě samotného.
Už tři týdny se na to pořádně připravuji, abych se tady mohl plně věnovat spoustě věcí.
S inhalátorem, ale teď už jsem opravdu tady.
Můj manžel tím trpěl, zemřel na to a ve své ordinaci jsem měla tolik pacientů s elektrosenzitivitou, tolik prosby o
pomoc, kterým jsem nemohla skutečně pomoci, protože politici nespolupracovali, a proto jsem teď prozatím tady.
Uprchlíci ve vlastní zemi. Jako symbol je zde kolibřík ve žlutém srdci, což je celosvětový znak
pro nás, lidi s EHS – tak tomu zkráceně říkáme.
Ano, vůbec netuším, kdo vlastně ví, co znamená „kolibri“ a jak úžasná zvířata to jsou.
Když se člověk začne zabývat kolibříky, zjistí, že kolibříci jsou jedinými zvířaty, která při lesním požáru neutíkají.
Všechna zvířata jsou pryč, všichni lidé jsou pryč a kolibřík ještě dělá něco výjimečného: letí k nejbližší
řece a kapku po kapce nosí vodu, aby uhasil lesní požár.
A právě teď, když tu tak sedím, mě napadla jedna myšlenka.
Páni, wow, už jsme tady – ani nevím, kolik kolibříků se nás snaží, kapku po kapce, bojovat proti tomuto dění, proti
nebezpečí mobilních sítí, škodlivých očkování a dalších věcí – a prostě vyzývám i posluchače online, aby se stali kolibříky.
To vše okořeněné srdcem. Srdce a rozum k sobě patří, a myslím si, že když něco děláme,
měli bychom do toho vždy vkládat celé své srdce.
A samozřejmě vždy s rozvahou – musíme se rozhodovat rozumně – a je mi zcela jasné, že mobilní sítě nemůžeme zrušit, ale existují
možná řešení, a proto můžeme spolupracovat. To je možné.
Krátké úvodní slovo: Barva žlutá mě fascinuje.
Dříve – jak si mnozí z nás starších ještě pamatují – existovaly uhelné doly a tam se s sebou do
hloubky brali kanárci, žlutí kanárci, v klecích.
A když už neměli co dýchat, bylo to nebezpečné a horníci museli opustit důl.
A myslím si, že mnozí z nás, kteří trpíme elektrosenzitivitou – to vysvětlím později –, jsme tak trochu jako ti kanárci
a možná představujeme malé varování toho, co se může stát i ostatním lidem. Nemusí se to stát, to je důležité!
Mnoho z nás, kteří tím trpíme, utíká do sklepů, protože už nedokážeme spát v běžných bytech.
Na spaní, na práci. A sklepy jsou někdy strašidelné, nejsou hezké.
Utíkají z bytů do lesa.
Sám jsem – ani nevím, jestli to byly dva nebo tři roky – spal v lese v červené chatce o rozměrech dva na dva metry při
teplotě -20 °C, protože jsem už nemohl vydržet bez elektřiny.
Funk jsem už nevydržel, ale nakonec jsem to zase zvládl, vyklouzl jsem z toho.
Mnozí se stěhují a hledají, kam bychom ještě mohli jít?
Takový byl i život v mé ordinaci až do roku 2021, a mnozí z nás přišli o práci, a přitom bychom toho mohli dokázat tolik.
Jsme učitelé, jsme lékaři, jsme vychovatelé, jsme ošetřovatelé, jsme stavební dělníci,
umíme toho tolik, mohli bychom být přínosem.
A někteří lidé nevidí jiné východisko než spáchat sebevraždu.
A přesně tak to bylo i s mým manželem – poté, co mu zvýšili dávku ozařování, vařil v kuchyni a já mu řekla:
„Běž prosím do sklepa, záření je zvýšené.“ A on řekl: „Víš, už nechci.“ Tak to začalo, aspoň ve filmu.
A také to, co právě Klaus Buchner opravdu takhle vyprávěl – jsou to nesnesitelné bolesti a je
to prostě vězení, ze kterého se nedá dostat ven.
Když jsem se poprvé setkal s elektrosenzitivitou – myslím, že to bylo v roce 2013 –,
pomyslel jsem si: „No, je to jen moje představivost?“
„Opravdu s tím lidé mají nějaký problém? Není to vidět, není to cítit? Nebo je to opravdu tak?“
Spolkový úřad pro radiační ochranu tvrdí, že je to všechno jen v hlavě.
A lidé řekli: „Ne, skutečně, ten problém máme.“ A právě touto otázkou se nyní zabýváme.
Přesně tak, ta žlutá židle. Mnozí z nás se odtud nemohli dostat a ta žlutá židle symbolizuje všechny lidi
po celém světě, kteří by tu rádi byli, ale nemohou.
Jsem člověk, pocházím z vědeckého prostředí, a když na něco narazím, vždycky chci vědět: Je to pravda, nebo ne?
A pořád provádím pokusy na sobě, protože pak se k tomu můžu vyjádřit.
Tak co jsem udělal? Pořídil jsem si přístroj pro dlouhodobé měření rádiového signálu.
Usadil jsem se v naší ordinaci, která byla odcloněná.
Objednal jsem kolegu, který mi udělal cévní doppler hlavy, a řekl jsem mu:
„Zkus prosím zkontrolovat pravou střední mozkovou tepnu a levou střední mozkovou tepnu a až se otevřou dveře ordinace a
začne sem přicházet signál, podívej se, jestli něco uvidíme.“
Ano, něco si všiml, a to ty prodloužené vrcholy, které jsou vidět dole.
Tyto špičky znamenají, že pokaždé, když se otevřely dveře ordinace (čtyřikrát), průtok mou pravou střední mozkovou tepnou
se snížil až zcela ustal, a to pouze v pravé, nikoli v levé.
Na to bych nikdy nemohl mít vliv. Jakmile zmizelo elektromagnetické záření, jsou zde opět jasně vidět
normální průtokové hodnoty v obou mozkových tepnách, což znamená: zúžení cév pod vlivem elektromagnetického záření.
U mě vpravo, u toho druhého vlevo, u ostatních lidí možná všude.
Další pokus: Tady jsem šel lesem a měřil jsem si tepovou frekvenci.
U mě, u více než 1 000 lidí, u lam a alpak – lidem jsem nejen připojil EKG, ale zároveň jim na paži připevnil
dozimetr, který prováděl dlouhodobý paralelní záznam.
To znamená, že jsem mohl měřit srdeční frekvenci pomocí radiačního záření. A teď to začíná být zajímavé.
Na těchto záznamech vidíme tyto špičky, které se shodují se špičkami záření. Je to docela dobře vidět.
S jednou výjimkou: Tady mi stoupá tepová frekvence – ne proto, že by tam bylo záření, ale proto, že v lese se nachází kopec, který
pro mě nebyl tak namáhavý jako záření z mobilních vysílačů.
Totéž platí pro lamy a alpaky, které nedokážou rozeznat vysílací stožár od stromu.
Potom mi můj předchůdce Klaus laskavě povyprávěl o těch krevních testech.
A tak mi to popsali: odebereme krev, vystavíme lidi záření, znovu odebereme krev a ta se změní.
Pak přišel průmysl a řekl: „Ach, ti lidé, k srážení krve dochází kvůli druhému odběru krve.“
A tak jsem si řekl: Víte co, uděláme to jinak.
Odebírám krev, vezmu dvě zkumavky a dva krycí sklíčka.
Jednu sklenici vystavím působení radiových vln, druhou nikoli – a to souběžně.
A pak se pod mikroskopem s tmovým polem podívám, co se děje. A na to se teď podíváme.
Zde vidíme neozářenou krev, vidíme bílou krvinku, to je ta malá bílá bytost nahoře, která hledá bakterie a
škodlivé látky a vydává se tak na cestu, aby bojovala proti škůdcům nebo chránila člověka před nimi.
Tak, teď se podíváme dál a hned uvidíme stejnou krev od stejného účastníka, odebranou ve stejný okamžik – tady je.
A tady vidíme ten rozdíl. Červené krvinky jsou shluknuté.
Stále vidíme naši malou bílou krvinku schovanou uprostřed té hromádky, ale vůbec nic nedělá – nebo už skoro nic.
Co to znamená: V důsledku působení mobilního signálu je imunitní systém oslaben také tím, že bílé krvinky
již nejsou tak pohyblivé. Je to logické? (Publikum: Ano)
Dobře, pokračujme. Pak přišla jedna pacientka, učitelka výtvarné výchovy, a řekla:
„Víte, namaluji vám krásný obraz.“
A to tady ukazuji s poděkováním té dámě, pokud se náhodou dívá.
V horní části obrázku vidíme benzínový stojan, který se do této doby možná až tak nehodí, a vidíme zdravé záření, zdravé krvinky.
Palivový kohout je dobře prokrvený a srdce se těší z dobrého přísunu kyslíku do benzínu.
Ve spodní části vidíme umělé záření.
Krev je sražená, přirozeně teče pomaleji, cévy jsou zúžené a stažené, jak to Klaus velmi
trefně popsal v souvislosti s přílivem vápníku.
Vzpomínáte si na vápník v buňkách… ten vysílá buňce signál: „Prosím, svaly, napněte se.“
Cévy jsou obklopeny svaly a dochází k jejich stažení.
Prokrvení srdce, mozku a ledvin je v dosahu mobilního signálu výrazně nižší a lidé dostávají méně kyslíku.
A právě o tom je příběh mého manžela, který bych zde ještě ráda stručně vyprávěla, protože mi to připadá důležité.
Můj manžel toho dne řekl: „Už toho mám dost!“, poté utrpěl mozkovou mrtvici a epileptické záchvaty.
Odvezl jsem ho do nemocnice proti jeho vůli, s izolačními přikrývkami a ochrannými
prostředky, které tam byly okamžitě zlikvidovány.
V nemocnici upadl do úplného kómatu.
Udělali mu CT a mozek vypadal jako ten salfordský, který právě ukázal Klaus – ten krysí mozek.
Mozek byl úplně provrtaný a nejhorší na tom bylo, že mému manželovi už nebylo možné
poskytovat umělou plicní ventilaci. Proč?
Bránice je sval, který se při nádechu a výdechu hluboce stahuje a roztahuje.
Můj manžel měl ztuhlé bránice.
A bez ohledu na to, jak vysoký byl tlak při ventilaci přes kyslíkovou kanylu, bylo možné ho
položit na břicho, ale už nebylo možné ho dýchat.
Ano. Došlo k selhání ledvin. Proč?
Ledviny jsou zásobovány malými ledvinovými cévami, které jsou zase obklopeny svaly.
Kvůli křeči už ledviny nedokázaly filtrovat.
Měl selhání ledvin. Plíce už nedostávaly kyslík, atd. atd.
Umělá výživa, všechno. Šest týdnů jsem bojovala: „Prosím, odveďte ho do jiné místnosti.“
Byl jsem u etické komise. Po šesti týdnech se dostal z 4 000 μW/m² do místnosti, kde toho skoro nic nebylo.
Po třech hodinách se ho podařilo intubovat. Následující den začal dýchat sám a po týdnu už seděl na invalidním vozíku.
Mohli jsme začít s logopedií, fyzioterapií, se vším možným, a hodnoty ledvin se rychle zlepšily.
Vzít ho domů nešlo, měla jsem tři děti (ve školním věku), žádného pečovatele, protože ho bylo třeba neustále
odsávat, takže jsme bydleli v „společném bytě s ventilátorem“.
Podle smlouvy, písemně sjednáno: odhlučněný pokoj, bez bezdrátového připojení.
Po dvou týdnech přišla noční sestra Birgit: „Mám právo na své Wi-Fi.“ – Ano!
V noci jsem spala u manžela, ráno v osm jsem musela do ordinace, řekla jsem sestře Birgit:
„Do 22:00 večer, necháme dveře zavřené, postarám se o to sám.“
„Ale pak vypadne Wi-Fi, vy mi vysajete manžela a já zítra musím do práce.“
Ve dvě hodiny ráno se spustil alarm a můj manžel byl tam, kde byl předtím. Z toho se už nevzpamatoval.
Před čtyřiceti lety se lidem s alergií vysmívali. Alergeny nebylo možné vidět,
Dnes už víme, že existují alergeny, včetně alergie na arašídy.
A i kdybych je neměl, může je mít ten Klaus tady.
Lidé s elektrickou hypersenzitivitou jsou nyní terčem posměchu.
Ale to, že já ten problém nemám, ještě neznamená, že ho nemá ani ten druhý.
A možnosti léčby, to vám mohu říct, jsou opravdu omezené.
Hodně, hodně jsem toho zkusil, ale nejdůležitější je prevence expozice.
Lidé se nejprve musí dostat z toho stresu, aby se mohli znovu nadechnout; svaly se musí nejprve uvolnit, a teprve pak
jim můžeme dodat kyslík, vitamíny, minerály a další látky.
Ale nejdůležitější je – a neznám nikoho, u koho by to bylo jinak –: Vypnout rádio.
A pak tu máme, stejně jako já tady, naše pomůcky.
Bez nich to nejde. Nazval jsem je „léky podle potřeby“.
Takže, to znamená elektrohypersenzitivita – zkusím to trochu přeformulovat – mohli bychom cestovat veřejnou dopravou bez
potíží, mohli bychom se účastnit akcí, mohli bychom, mohli bychom, kdyby byly splněny určité
malé podmínky. A tak jsem si to jednou spočítala.
Pokud věříme australské studii, 17 % dospělých trpí elektrosenzitivitou, pak jen v jedné nemocnici s 500
pacienty máme 85 postižených; pokud to vydělíme třemi – ano, máme třílůžkové pokoje –, dostaneme se na dvacet osm pokojů.
Mohli bychom bez problémů zaplnit dvě stanice lidmi, kteří trpí nemocemi způsobenými znečištěním životního prostředí, lékaři,
kteří jimi trpí, a ošetřovateli, kteří jimi trpí, a náš problém s péčí bychom tím sice
nevyřešili, ale mohli bychom jej alespoň zmírnit.
Totéž platí pro mateřské školy i pro školy.
Ano, ekonomicky bychom na tom mohli být mnohem lépe, protože většina z nás, lidí citlivých na elektromagnetické
pole, chce pracovat. Chceme být součástí společnosti.
Bylo zmíněno, jak je možné snížit záření, a proto prosím všechny:
Pomozte nám zviditelnit elektrosenzitivitu, aby jsme – a mluvím za nás všechny – opět našli své místo ve vaší společnosti a
abychom společně kráčeli ke zdravé budoucnosti, ve které budeme potřebovat stále méně žlutých židlí. Děkuji za pozornost.