Når strålingsbelastningen var væk, kunne man igen tydeligt se normale gennemstrømningsværdier i begge hjernearterier.
Det vil sige: åreforsnævring under stråling. Hos mig til højre, hos den anden til venstre, hos andre måske overalt.
Jeg kunne måle hjertefrekvensen ved hjælp af stråleeksponeringen. Og nu bliver det spændende.
Her kan vi se disse toppe på registreringerne. Og de stemmer overens med strålingstoppe.
I forbindelse med mobilstråling svækkes immunsystemet også ved, at de hvide blodlegemer ikke længere er så bevægelige.
For 40 år siden blev folk med allergi gjort til grin. Man kunne ikke se allergener.
Nu ved man, at der findes allergier, herunder også jordnøddeallergi.
Og selvom jeg ikke har dem, kan Klaus her få dem.
Nu bliver mennesker med elektrisk overfølsomhed gjort til grin.
Men bare fordi jeg ikke har det problem, er det ikke noget bevis på, at den anden heller ikke har det.
Jeg giver nu ordet videre til min kollega, Dr. Monika Krout, der sidder ved siden af mig. Hun er den næste oplægsholder.
Hun studerede medicin ved Marburg Universitet, tog sin ph.d. der og arbejdede derefter som lægeassistent
på afdelingen for børneonkologi ved Köln Universitet.
Hun modtog forskningsstipendier inden for onkologi og hæmatologi ved Max-Planck-Instituttet i München samt ved
University of Texas og Health Science Center i Houston.
Hun har været på regelmæssige udlandsopgaver på Filippinerne, i Indien, Nepal og Tanzania.
Monika Krout havde egen praksis med fokus på naturvidenskab som speciallæge i almen medicin og forsker inden for
elektrohypersensitivitet, især i sammenhængen mellem hjertefrekvensvariabilitet og stråling fra mobiltelefoner.
Hun har været på førtidspension siden 2021, hun er enke, mor til tre voksne børn og allerede bedstemor.
Sammen med sin partner driver hun en ørredfarm i Eifel, hvor hovedvægten ligger på ørred, men hvor der
også er et par andre dyr, samt bevarelsen af dyre- og plantearter, der er truet af udryddelse.
Vi glæder os meget til kære Monika, på dit foredrag med emnet »Elektrohypersensitive flygtninge i deres eget land«, hvor du
også fortæller om dine egne meget belastende oplevelser i forbindelse med elektrohypersensitivitet
og din mands død. Jeg giver nu ordet til dig.
Først og fremmest tak, fordi I lytter, og jeg håber, at I alle har lidt energi tilbage til
at være med mig her de sidste tyve minutter.
Mit emne er »Flygtninge i eget land«, ganske enkelt … ja, jeg er jo af to grunde … jeg er selv berørt.
Jeg har nu i tre uger forberedt mig grundigt, så jeg virkelig kan være til stede her med mange ting.
Med inhalatoren, men nu er jeg virkelig her.
Min mand var ramt af det, min mand døde af det, og i min praksis har jeg haft så mange elektrosensitive patienter, modtaget
så mange råb om hjælp, som jeg ikke rigtig kunne hjælpe med, fordi politikerne ikke spillede med, og derfor er jeg her nu.
Flygtninge i deres eget land. Som symbol ses kolibrien i det gule hjerte, og det er det globale symbol for
os mennesker med EHS – sådan kalder vi det kort sagt.
Ja, jeg ved slet ikke, hvem der overhovedet ved, hvad en kolibri er, og hvor fantastiske dyr de er.
Når man ser nærmere på kolibrien, opdager man, at kolibrier er de eneste dyr, der ikke flygter, når der er skovbrand.
Alle dyr er væk, alle mennesker er væk, og kolibrien gør noget helt særligt: den flyver hen til den nærmeste
flod og henter dråbe for dråbe for at slukke skovbranden.
Og så fik jeg ideen, nu hvor jeg sidder her.
Jamen, wow, vi er allerede her – jeg ved ikke, hvor mange kolibrier vi er, der dråbe for dråbe forsøger at bekæmpe denne
situation, faren ved mobilstråling, skadelige vaccinationer og alt muligt andet – og jeg
opfordrer også lytterne online til at være kolibrier.
Det hele krydret med hjerte. Og hjerte og fornuft hører sammen, og jeg synes, at når vi gør
noget, skal vi altid gå til det med hjertet.
Og selvfølgelig altid med fornuft – vi skal træffe fornuftige beslutninger, og det står helt klart for mig, at vi
ikke kan afskaffe mobiltelefoni, men der findes mulige løsninger, og derfor kan vi samarbejde. Det er muligt.
Kort baggrund: Jeg synes, at farven gul er spændende.
Før i tiden – det kan mange af os ældre stadig huske – fandtes der stadig kulminer, og der tog
man kanariefugle, gule kanariefugle, med ned i bur.
Og når der ikke længere kom luft ind, blev det farligt, og så måtte minearbejderne komme ud af minen.
Og jeg tror, at mange af os, der er følsomme over for elektromagnetisk stråling – det forklarer jeg også senere – er
lidt ligesom disse kanariefugle og måske et lille forvarsel om, hvad der også kan ske med
andre mennesker. Ikke nødvendigvis, det er vigtigt!
Mange af os, der er ramt af dette, søger tilflugt i kældrene, fordi vi ikke længere kan sove i vores normale lejligheder.
Til at sove, til at arbejde. Og kældre kan nogle gange være uhyggelige, ikke særlig pæne.
De flygter fra lejlighederne ud i skoven.
Jeg har selv – jeg ved ikke helt, om det var to eller tre år – sovet i en rød hytte på to gange to meter i skoven ved -20
°C, fordi jeg ikke længere kunne holde ud at være uden strøm.
Jeg kunne ikke holde Funk ud, men jeg klarede det alligevel – jeg kom lige akkurat igennem.
Mange flytter på jagt efter et nyt sted – hvor kan vi ellers tage hen?
Sådan var livet også i min praksis indtil 2021, og mange af os har mistet vores arbejde, og vi kunne have gjort så meget.
Vi er lærere, vi er læger, vi er pædagoger, vi er plejepersonale, vi er bygningsarbejdere – vi kan
så meget, vi kunne være en gevinst for samfundet.
Og nogle mennesker ser ingen anden udvej end at tage livet af sig selv.
Og sådan var det også med min mand, efter at strålingen var blevet øget; han stod og lavede mad i køkkenet, og jeg sagde til ham:
»Gå venligst ned i kælderen, strålingen er for høj.« Og han sagde: »Ved du hvad, jeg orker ikke
mere.« Det var begyndelsen, sådan som det er i filmen.
Og ligesom Klaus Buchner netop har fortalt, er det uudholdelige smerter, og det er
simpelthen et fængsel, man ikke kan komme ud af.
Da jeg blev konfronteret med elektrosensitivitet – jeg tror, det var i 2013 – tænkte jeg: »Ja, er det nu bare indbildning?«
»Er der virkelig noget galt med folk? Man kan hverken se det eller mærke det? Eller er det virkelig sådan?«
Det tyske strålingsbeskyttelsesagentur siger, at det er noget, der foregår i hovedet.
Og folk har sagt: »Nej, det er faktisk os, der har problemet.« Og det er netop det spørgsmål, vi nu undersøger.
Præcis, den gule stol. Mange af os kunne ikke komme ud, og den gule stol symboliserer alle mennesker
verden over, der gerne ville være her, men ikke kan.
Jeg er et menneske, jeg har en baggrund inden for forskning, og når jeg hører noget, vil jeg
altid vide: Er det rigtigt, eller er det ikke?
Og jeg laver altid eksperimenter på mig selv, for så kan jeg være med i diskussionen.
Nå, hvad har jeg så gjort? Jeg har anskaffet mig et langtidmåleapparat til radiobølger.
Jeg satte mig ned i vores praksis, som var afskærmet.
Jeg har bedt en kollega om at foretage en dopplerundersøgelse af blodkarrene i hovedet, og jeg sagde til ham:
»Prøv venligst at undersøge den højre midterste hjernearterie og den venstre midterste hjernearterie, og se, om vi kan se noget,
når døren til konsultationen åbnes, og signalet kommer ind.«
Ja, han har set noget, og man kan nemlig se disse forlængede toppe nedenfor.
Disse toppe betyder, at hver gang døren til klinikken åbnede sig (fire gange), blev blodgennemstrømningen gennem min
højre, midterste hjernearterie reduceret eller helt ophørte – og det gjaldt kun den højre, ikke den venstre.
Det havde jeg aldrig kunnet påvirke. Når radiobølgebelastningen var væk, kunne man her igen tydeligt se normale
gennemstrømningsværdier i begge hjernearterier, hvilket betyder: karindsnævring under påvirkning af radiobølger.
Hos mig til højre, hos den anden til venstre, hos andre måske overalt.
Næste forsøg: Her har jeg gået gennem skoven og målt min puls.
Hos mig, hos over 1.000 mennesker, hos lamaer og alpakkaer, og jeg satte ikke kun et EKG på folkene, men
fastgjorde samtidig et dosimeter til deres arm, som foretog en langvarig parallelregistrering.
Det betyder, at jeg kunne måle hjertefrekvensen ved hjælp af stråleeksponeringen. Og nu bliver det spændende.
Her kan vi se disse toppe på kurverne, og de stemmer overens med strålingstoppe. Det kan man se ganske tydeligt.
Med én undtagelse: Her stiger min puls – ikke fordi der var stråling der, men fordi der ligger en bakke i skoven, som
ikke var så anstrengende for mig som strålingsbelastningen.
Det samme gælder lamaer og alpakker, og de kan ikke skelne mellem en sendemast og et træ.
Så fortalte min forgænger, Klaus, venligt nok om blodprøverne.
Og det blev beskrevet for mig på følgende måde: Vi tager en blodprøve, udsætter folk for
stråling, tager endnu en blodprøve, og blodet ændrer sig.
Så kom industrien og sagde: »Åh, de mennesker – blodpropper opstår på grund af den anden blodprøve.«
Og så tænkte jeg: Ved I hvad, det gør vi på en anden måde.
Jeg tager en blodprøve, tager to reagensglas og to dækglas.
Det ene glas sætter jeg i Funk, det andet sætter jeg ikke i Funk – parallelt.
Og så kigger jeg under mørdefeltmikroskopet for at se, hvad der sker. Og det skal vi lige se på.
Her ser vi det ubestrålede blod, vi ser et hvidt blodlegeme, det er det lille hvide væsen deroppe, som er på jagt efter
bakterier og skadelige stoffer og dermed begiver sig ud på sin rejse for at bekæmpe eller beskytte mennesket mod skadedyr.
Nå, lad os se videre, og straks ser vi det samme blod fra den samme forsøgsperson, der er taget på samme tid – der er det.
Og her kan vi se forskellen. De røde blodlegemer har klumpet sig sammen.
Vi kan stadig se vores lille hvide blodlegeme gemt midt i klumpen, men det gør slet ikke noget – eller næsten ikke noget.
Hvad betyder det: Under mobilstråling svækkes immunsystemet også af, at de hvide blodlegemer ikke
længere er så bevægelige. Er det logisk? (Publikum: Ja)
Godt, lad os fortsætte. Så kom der en patient, en kunstlærer, og sagde:
»Ved De hvad, jeg skal lave et flot billede til Dem.«
Og det viser jeg her med tak til damen, hvis hun ser med.
I den øverste del af billedet ser vi en benzintank, hvilket måske ikke passer helt ind i denne tid, og
vi ser den sunde stråling og de sunde blodlegemer.
Tankhanen har en god blodgennemstrømning, og hjertet glæder sig over en god tilførsel af ilt sammen med benzinen.
I den nederste del ser vi den kunstige stråling.
Blodet er klumpet sammen, flyder naturligvis langsommere, og blodkarrene er indsnævrede og spændte, som Klaus så
rammende udtrykte det i forbindelse med calciumtilstrømningen.
I husker vel det med cellekalciumet… det sender et signal til cellen: »Kom nu, muskler, spænd jer.«
Blodkarrene er omgivet af muskler, som trækker sig sammen.
Blodgennemstrømningen i hjertet, hjernen og nyrerne er betydeligt lavere i nærheden af mobilmaster, og mennesker får mindre ilt.
Og det er netop historien om min mand, som jeg gerne vil fortælle helt kort her, fordi jeg synes, det er vigtigt.
Den pågældende dag sagde min mand: »Jeg orker ikke mere!«, hvorefter han fik et slagtilfælde og epileptiske anfald.
Jeg kørte ham på hospitalet mod hans vilje, med afskærmningstæpper og beskyttelsesudstyr, som straks blev bortskaffet der.
Han faldt helt i koma på hospitalet.
Man havde taget en CT-scanning, og hjernen lignede den fra Salford, som Klaus lige havde vist, altså rottehjernen.
Hjernen var fuldstændig gennemhullet, og det værste var: Min mand kunne ikke længere få kunstigt åndedræt. Hvorfor?
Mellemgulvet er en muskel, der trækker sig dybt ind og ud ved ind- og udånding.
Min mands mellemgulv var spændt.
Og uanset hvor højt trykket i respiratoren var, når ilten blev ledt gennem iltkanalen, kunne man lægge ham på
maven, men man kunne ikke længere give ham kunstigt åndedræt.
Ja. Nyrerne har svigtet. Hvorfor?
Nyrerne forsynes af små nyrekar, som igen er omgivet af muskler.
På grund af krampen kunne nyrerne ikke længere filtrere.
Han fik nyresvigt. Lungerne fik ikke længere ilt, osv. osv.
Kunstig ernæring, alt sammen. I seks uger kæmpede jeg: »Vær venlig at flytte ham til et andet rum.«
Jeg var hos etisk kommission. Efter seks uger flyttede han fra 4.000 μW/m² til et værelse, hvor der næsten ikke var noget.
Efter tre timer kunne man give ham kunstigt åndedræt. Den næste dag begyndte han at trække vejret
på egen hånd, og efter en uge sad han i kørestol.
Vi kunne gå i gang med talepædagogik, fysioterapi og alt det der, og nyreværdierne blev hurtigt bedre.
Det var ikke muligt at tage ham med hjem; jeg havde tre børn (i skolealderen) og ingen plejer, fordi han hele tiden
skulle afsuges, så det blev til et »ventilator-fællesskab«.
Som fastsat i den skriftlige aftale: afskærmet værelse, ingen trådløs forbindelse.
Efter to uger kom nattevagten Birgit: »Jeg har ret til mit Wi-Fi.« – Ja!
Jeg sov hos min mand i nat, skulle på klinikken klokken otte om morgenen og sagde til sygeplejerske Birgit:
»Indtil kl. 22.00 om aftenen, vi låser døren, det gør jeg selv.«
»Men så går Wi-Fi’et ud, I suger min mand tør, og jeg skal på arbejde i morgen.«
Klokken to om natten gik alarmen, og min mand var der, hvor han havde været før. Det kom han sig aldrig over.
For fyrre år siden blev folk med allergi gjort til grin. Man kunne ikke se allergener,
Nu ved man, at der findes allergener, herunder også jordnøddeallergi.
Og selvom jeg ikke har dem, kan Klaus her få dem.
Nu bliver mennesker med elektrisk overfølsomhed gjort til grin.
Men bare fordi jeg ikke har det problem, er det ikke noget bevis på, at den anden heller ikke har det.
Og behandlingsmulighederne – det kan jeg godt sige Dem – er virkelig begrænsede.
Jeg har prøvet rigtig, rigtig meget, men det vigtigste er eksponeringsforebyggelse.
Folk skal først komme ud af stresstilstanden for at få vejret igen; musklerne skal først slappe af, og først derefter
kan vi bidrage med ilt, vitaminer, mineraler og andre ting.
Men det vigtigste – og jeg kender ingen, hvor det er anderledes – er: Væk fra radioen.
Og så har vi her, ligesom jeg også har her, vores hjælpemidler.
Uden dem går det ikke. Jeg har kaldt dem »nødmedicin«.
Nå, det vil sige elektrohypersensitiv – lad mig omformulere det: Vi kunne være symptomfri i offentlig transport, vi kunne
deltage i arrangementer, vi kunne, kunne, hvis der blev skabt nogle små forudsætninger. Og jeg har regnet lidt på det.
Hvis vi skal tro den australske undersøgelse, er 17 % af de voksne elektrosensitive, så kommer vi alene på hospitalet
op på 85 berørte patienter ud af 500. Deler vi det med tre – ja, vi har tre-sengs-stuer – så kommer vi op på 28 stuer.
Vi kunne sagtens fylde to afdelinger med mennesker, der lider af miljørelaterede sygdomme, med læger, der lider af dem,
og med plejepersonale, der lider af dem, og vi ville ikke have løst vores plejeproblem, men vi kunne aflaste det.
Det samme gælder for børnehaver og skoler.
Ja, vi kunne have det meget bedre økonomisk, for de fleste af os, der er følsomme over for elektromagnetisk stråling,
vil gerne arbejde. Vi vil gerne være en del af samfundet.
Det blev drøftet, hvordan man kan reducere strålingen, og derfor beder jeg alle om:
Hjælp med til at sætte fokus på elektrosensitivitet, så vi – og jeg taler på vegne af os alle – igen får en plads i samfundet,
og så vi sammen kan gå en sund fremtid i møde, hvor vi har brug for færre og færre gule stole. Tak, fordi I lyttede.