Kui raadiosageduslik koormus oli kadunud, on mõlemas ajuarteris jälle näha normaalsed verevoolu näitajad.
See tähendab: veresoonte ahenemine raadiolainete mõjul. Minul paremal, teisel vasakul, teistel inimestel võib-olla kõikjal.
Suutsin mõõta südame löögisagedust kiirguskoormuse abil. Ja nüüd läheb asi põnevaks.
Siin näeme neil graafikutel neid piike. Ja need langevad kokku kiirguse piikidega.
Mobiilside mõjul nõrgeneb immuunsüsteem ka seetõttu, et valged verelibled ei ole enam nii liikuvad.
40 aastat tagasi naerdi allergiaga inimeste üle. Allergeene ei olnud näha.
Nüüd teame, et allergiaid on olemas, sealhulgas ka maapähkliallergia.
Ja isegi kui mul neid pole, võib Klaus neid siin omada.
Nüüd naerdakse elektritundlikkuse all kannatavate inimeste üle.
Aga see, et mul seda probleemi pole, ei tähenda veel, et teistel seda probleemi poleks.
Nüüd annan sõna minu kõrval istuvale kolleegile dr. Monika Kroutile. Tema on järgmine esineja.
Ta õppis meditsiini Marburgi ülikoolis, kaitses seal doktorikraadi ja töötas seejärel Kölni
ülikooli lasteonkoloogia osakonnas assistendiarstina.
Ta sai uurimisstipendiume onkoloogia-hematoloogia valdkonnas Max Plancki Instituudis Münchenis, samuti
Texase Ülikoolis ja Terviseteaduste Keskuses Houstonis.
Ta on osalenud regulaarselt välismissioonidel Filipiinidel, Indias, Nepalis ja Tansaanias.
Monika Krout tegutses oma loodusteadustele orienteeritud erapraksisega üldarstina ning tegeleb uurimistööga elektrilise
ülitundlikkuse valdkonnas, eelkõige südame löögisageduse varieeruvuse ja mobiilside kiirguse seoste uurimisega.
Ta on alates 2021. aastast ennetähtaegsel pensionil, ta on lesk, kolme täiskasvanud lapse ema ja juba ka vanaema.
Koos oma elukaaslasega juhib ta Eifeli piirkonnas forellikasvandust, mille põhitegevuseks on forellide kasvatamine,
kuid kus peetakse ka mõningaid teisi loomi ning tegeletakse väljasuremisohus olevate looma- ja taimeliikide kaitsmisega.
Ootame väga põnevusega, kallis Monika, sinu ettekandele teemal „Elektromagnetilise ülitundlikkusega pagulased oma kodumaal“,
milles räägid ka oma väga masendavatest kogemustest seoses elektromagnetilise
ülitundlikkusega ja oma abikaasa surmaga. Ma annan sulle sõna.
Esiteks tänan teid kuulamast ja loodan, et kõigil on veel veidi jaksu, et veeta siin koos minuga viimased kakskümmend minutit.
Minu teema on „Põgenikud oma kodumaal“, lihtsalt … jah, mul on kaks põhjust … see puudutab mind isiklikult.
Olen nüüd kolm nädalat tõsiselt ettevalmistusi teinud, et saaksin siin paljude asjadega tõeliselt kohal olla.
Inhalatsiooniseadmega, aga ma olen nüüd tõesti siin.
Minu abikaasa kannatas selle all, ta suri selle tagajärjel, ja oma praktikas olen ma ravinud nii palju elektritundlikke
patsiente ning saanud nii palju abipalveid, millele ma tegelikult aidata ei saanud, sest poliitikud ei
teinud koostööd – ja seetõttu olen ma nüüd esialgu siin.
Pagulased oma kodumaal. Sümbolina on näha kolibri kollases südames, ja see on ülemaailmne märk
meile, EHS-iga inimestele – nii nimetame seda lühidalt.
Jah, ma ei tea üldse, kes üldse teab, mida tähendab „kolibri“ ja millised suurepärased loomad need on.
Kui kolibriid lähemalt uurida, selgub, et metsatulekahju korral on kolibrid ainsad loomad, kes ei põgene.
Kõik loomad on läinud, kõik inimesed on läinud, ja kolibri teeb veel midagi erilist: ta lendab järgmise jõe
juurde ja toob tilkhaaval vett, et metsatulekahju kustutada.
Ja mulle tuli see mõte, kui ma siin nüüd istun.
Vau, me oleme juba siin – ma ei tea, kui palju kolibreid me oleme, kes püüame tilkhaaval võidelda selle olukorra vastu,
mobiilside ohtude vastu, kahjulike vaktsineerimiste vastu ja muude asjade vastu – ning
kutsun ka veebikuulajaid üles olema kolibrid.
Kõik see on maitsestatud südamega. Süda ja mõistus kuuluvad kokku, ja ma arvan, et kui me midagi
teeme, peaksime seda alati tegema ainult südamega.
Ja muidugi tuleb alati mõistlikult mõelda, et teha mõistlikke otsuseid, ning mulle on täiesti selge, et
mobiilsidet me kaotada ei saa, kuid lahendusi on olemas ja seetõttu saame koostööd teha. See on võimalik.
Lühike taust: leian, et kollane värv on põnev.
Varem – paljud meist vanematest mäletavad seda veel – olid kaevandused olemas ja
sinna viidi kaasa puuris kollaseid kanarilinde.
Ja kui neil enam õhku ei olnud, siis oli see ohtlik ja kaevurid pidid kaevandusest välja tulema.
Ja ma usun, et paljud meist, elektritundlikest inimestest – seda selgitan ma hiljem ka –, on natuke nagu need
kanarilinnud ja ehk väike hoiatus selle kohta, mis võib juhtuda ka teiste inimestega. Mitte tingimata, see on oluline!
Paljud meist, kes selle all kannatavad, põgenevad keldritesse, sest nad ei suuda enam tavalistes korterites magada.
Magamiseks, töötamiseks. Ja keldrid on mõnikord õudsed, mitte ilusad.
Nad põgenevad korteritest metsa.
Ma olen ise – ma isegi ei tea, kas kaks või kolm aastat – maganud metsas -20 °C juures 2×2 meetri suuruses
punases onnis, sest ma ei suutnud enam elektrit taluda.
Ma ei suutnud Funkit taluda, aga suutsin siiski jälle hakkama saada – pääsesin napilt läbi.
Paljud kolivad edasi, otsides vastust küsimusele: kuhu me veel võiksime minna?
Nii oli elu ka minu kabinetis kuni 2021. aastani, ja paljud meist kaotasid töökoha, kuigi meil oli nii palju võimalusi.
Me oleme õpetajad, me oleme arstid, me oleme lasteaiaõpetajad, me oleme hooldajad, me oleme ehitustöölised –
me oskame nii palju, et võiksime olla lisaväärtuseks.
Ja mõned inimesed ei näe muud väljapääsu kui endale elu võtta.
Nii juhtus ka minu abikaasaga: pärast seda, kui kiirgust suurendati, valmistas ta köögis süüa ja ma ütlesin talle:
„Palun mine keldrisse, kiirgus on kõrgenenud.“ Ja ta ütles: „Tead, ma ei taha enam.“ See oli algus, nii nagu filmis.
Ja ka see, mida Klaus Buchner just tõepoolest rääkis – need on talumatud valud ja see on lihtsalt vangla, kust välja ei pääse.
Kui ma esimest korda elektritundlikkusega kokku puutusin – ma arvan, et see oli 2013. aastal –, mõtlesin
ma: „Jah, kas see on nüüd vaid kujutlusvõime vili?“
Kas inimestel on tõesti midagi viga? Seda ei näe ega tunne? Või ongi asi tõesti nii?“
Saksamaa Kiirguskaitse Amet väidab, et asi on peas.
Ja inimesed vastasid: „Jah, tõepoolest, meil on see probleem.“ Ja seda küsimust me nüüd uurimegi.
Täpselt, see kollane tool. Paljud meist ei saanud enam välja tulla ja see kollane tool sümboliseerib kõiki
inimesi üle maailma, kes tahaksid siin olla, kuid ei saa.
Ma olen inimene, tulen teadusmaailmast, ja kui mul on mingi mõte, tahan alati teada: kas see on tõsi või mitte.
Ja ma teen alati ise katseid, sest siis saan kaasa rääkida.
Nii, mida ma tegin? Ostsin endale raadiosignaalide pikaajalise mõõteseadme.
Istusin meie kabinetti, mis oli eraldatud.
Ma kutsusin kohale kolleegi, kes tegi pea veresoonte doppleruuringu, ja ütlesin talle:
„Palun kontrolli paremat keskmist ajuarterit ja vasakut keskmist ajuarterit ning vaata, kas me näeme midagi,
kui kabineti uks avaneb ja raadiosignaal sisse tuleb.“
Jah, ta nägi midagi, nimelt on allpool näha neid pikendatud piike.
Need piigid tähendavad, et iga kord, kui kliiniku uks avanes (neli korda), vähenes verevool minu paremas, keskmises ajuarteris
kuni täieliku kadumiseni, ja seda ainult paremas, mitte vasakus.
Ma poleks seda kunagi mõjutada saanud. Kui raadiosageduslik koormus kadus, on siin jälle näha mõlema ajuarteri
normaalsed verevoolu näitajad, mis tähendab, et raadiosageduslik koormus põhjustas veresoonte ahenemist.
Minu jaoks paremal, teise jaoks vasakul, teiste jaoks võib-olla kõikjal.
Järgmine katse: Ma olen siin, siin kõndisin läbi metsa ja mõõtsin oma pulssi.
Minu juures, üle 1 000 inimese juures, lamade ja alpakade juures – ma ei ühendanud inimestele mitte ainult
EKG-aparaati, vaid kinnitasin samal ajal nende käsivarrale dosimeetri, mis tegi pikaajalist paralleelset salvestust.
See tähendab, et suutsin mõõta südame löögisagedust kiirguskoormuse abil. Ja nüüd läheb asi põnevaks.
Me näeme siin salvestustel neid piike ja need langevad kokku kiirguse piikidega. Seda on üsna hästi näha.
Ühe erandiga: siin tõuseb mu pulss – mitte sellepärast, et seal oli kiirgus, vaid sellepärast, et metsas
asub mägi, mille vallutamine ei olnud minu jaoks nii väsitav kui raadiosageduslik kiirgus.
Sama kehtib ka laamade ja alpakade kohta, kes ei suuda eristada raadiomasti puust.
Siis rääkis minu eelkäija Klaus lahkelt vereanalüüsidest.
Ja seda kirjeldati mulle järgmiselt: võtame verd, kiiritame inimesi, võtame uuesti verd – veri muutub.
Siis astus tööstus vahele ja ütles: „Ah, inimesed, vere hüübimine toimub teise vereproovi võtmise tõttu.“
Ja siis mõtlesin ma: tead mis, teeme seda teisiti.
Võtan verd, võtan kaks katseklaasi ja kaks katteklaasi.
Ühe klaasi lülitan välja, teist ei lülita välja – need töötavad paralleelselt.
Ja siis vaatan pimedavälja mikroskoobi all, mis juhtub. Ja seda me nüüd vaatamegi.
Siin näeme kiiritamata verd, näeme valget vereraku – see on seal üleval see väike valge olend, kes otsib baktereid
ja kahjulikke aineid ning asub teele, et võidelda kahjurite vastu või kaitsta inimest nende eest.
Nii, vaatame nüüd kohe edasi ja kohe näeme sama katsealuse sama verd, mis võeti samal ajal – seal see ongi.
Ja siin näeme erinevust. Punased vererakud on klompideks kokku kleepunud.
Me näeme ikka veel oma väikest valget vereraku keset, hunnikus peidus, aga see ei tee midagi – või peaaegu mitte midagi.
See tähendab, et mobiilside mõjul nõrgeneb immuunsüsteem ka seetõttu, et valged verelibled ei ole
enam nii liikuvad. Kas see on loogiline? (Publik: Jah)
Hästi, jätkame. Siis tuli üks patsient, kunstiõpetaja, ja ütles:
„Teate, ma teen teile ilusa pildi.“
Ja seda ma siin näitan, tänades seda daami, juhul kui ta seda vaatab.
Pildi ülaosas näeme bensiinipumpa, mis ei pruugi praegusel ajal just kõige sobivam olla, ning
näeme tervislikku kiirgust ja tervislikke vererakke.
Kütusekraan on hästi verega varustatud ja süda rõõmustab hea hapnikuga rikastatud kütuse varustuse üle.
Alamosas näeme kunstlikku kiirgust.
Veri on klompunud, voolab loomulikult aeglasemalt, veresooned on ahenenud ja pingul, nagu Klaus
seda kaltsiumi sissevoolu mõjul väga hästi väljendas.
Te mäletate ju seda raku kaltsiumi... kaltsium saadab rakule signaali: „Palun, lihased, pingutage end.“
Veresooned on lihastega ümbritsetud ja need pingestuvad.
Mobiilside mõjul on südame, aju ja neerude verevarustus märkimisväärselt väiksem ning inimesed saavad vähem hapnikku.
Ja just see ongi minu abikaasa lugu, mida tahaksin siin veel väga lühidalt rääkida, sest pean seda oluliseks.
Minu abikaasa ütles sel päeval: „Ma ei taha enam!”, sai insuldi ja tal tekkisid epileptilised krambid.
Viisin ta haiglasse tema tahte vastaselt, koos isolatsioonitekkidega, mille seal kohe ära visati.
Ta langes haiglas täielikku koomasse.
Oli tehtud kompuutertomograafia, aju nägi välja nagu Salfordi aju, mida Klaus just näitas – see rottide aju.
Aju oli täiesti auklik ja kõige hullem oli see, et mu abikaasale ei saanud enam kunstlikku hingamist anda. Miks?
Diafragma on lihas, mis liigub sügavalt sisse- ja väljahingamisel.
Mu mehe kõhuõõne lihas oli pingul.
Ja olenemata sellest, kui suure hingamisrõhuga hapnikukanüüli kaudu õhku juurde anti, võis ta küll kõhule
panna, kuid teda ei olnud enam võimalik kunstlikult hingata.
Jah. Neerud on lakanud töötamast. Miks?
Neerusid varustavad väikesed neerusooned, mida omakorda ümbritsevad lihased.
Pingestuse tõttu ei suutnud neerud enam verd filtreerida.
Tal tekkis neerupuudulikkus. Kopsud ei saanud enam hapnikku jne jne.
Täielikult kunstlik toitmine. Ma võitlesin kuus nädalat: „Palun viige ta teise tuppa.“
Käisin eetikakomisjonis. Kuue nädala pärast viidi ta 4 000 μW/m² tasemelt ruumi, kus peaaegu midagi ei olnud.
Kolme tunni pärast suudeti talle kunstlikku hingamist anda. Järgmisel päeval hakkas ta iseseisvalt
hingama, nädala pärast istus ta juba ratastoolis.
Saime alustada logopeedilise ravi, füsioteraapia ja kõige muuga, ning neerunäitajad paranesid kiiresti.
Koju viia ei olnud võimalik, mul oli kolm last (koolikohustuslikud), hooldajat polnud, sest teda tuli pidevalt
tühjendada, seega elasime hingamisaparaadiga ühiselamus.
Lepingus on kirjalikult sätestatud: varjestatud tuba, raadiosidet ei ole.
Kahe nädala pärast tuli öövahetuse õde Birgit: „Mul on õigus oma Wi-Fi-le.“ – Jah!
Ma magasin öösel oma mehe juures, pidin hommikul kell kaheksa kabinetti minema, ütlesin õde Birgitile:
„Kuni õhtul kell 22.00, me jätame ukse kinni, ma teen seda ise.“
„Aga siis katkeb wifi, te imete mu meest, mul on homme töö.“
Kell kaks öösel hakkas alarm helisema ja mu abikaasa oli seal, kus ta varem oli. Sellest ta enam toibuda ei suutnud.
Nelikümmend aastat tagasi naerdi allergiaga inimesi välja. Allergeene ei olnud võimalik näha,
Nüüd teame, et allergeene on olemas, sealhulgas ka maapähkliallergia.
Ja isegi kui mul neid pole, võib Klaus neid siin omada.
Nüüd naerdakse elektritundlikkuse all kannatavate inimeste üle.
Kuid asjaolu, et mul seda probleemi pole, ei tõenda veel, et teisel seda probleemi pole.
Ja ravivõimalused – seda võin ma teile öelda – on tõepoolest piiratud.
Olen palju-palju proovinud, kuid kõige olulisem on kokkupuute ennetamine.
Inimesed peavad kõigepealt pingest vabanema, et saaksid esmalt hinge tõmmata; lihased peavad kõigepealt
lõdvestuma ja alles siis saame neid toetada hapniku, vitamiinide, mineraalide ja muude asjadega.
Aga kõige olulisem – ja ma ei tea kedagi, kelle puhul see teisiti oleks – on see, et tuleb raadiost välja lülitada.
Ja siis on meil siin, nagu ka siin, meie abivahendid.
Ilma nendeta ei saa hakkama. Ma nimetasin neid „vajaduspõhisteks ravimiteks“.
Nii, see tähendab elektritundlikkust – ma määratlen seda veidi teisiti: me võiksime olla sümptomivabad ühistranspordis,
me võiksime osaleda üritustel, me võiksime, võiksime, kui loodaks väikesed eeltingimused. Ja ma tegin kord arvutused.
Kui uskuda Austraalia uuringut, et 17 % täiskasvanutest on elektritundlikud, siis 500 haiglapatsiendi puhul on haiglas
ainuüksi 85 sellist patsienti; kui jagame selle kolmega – jah, meil on kolmekohalised palatid
–, saame tulemuseks kakskümmend kaheksa palatit.
Võiksime kergesti täita kaks haiglaosakonda inimestega, kes kannatavad keskkonnast tingitud haiguste all, arstidega, kes
kannatavad nende haiguste all, ja hooldajatega, kes kannatavad nende haiguste all, ning me ei oleks oma
hooldusprobleemi lahendanud, kuid saaksime seda leevendada.
Sama kehtib lasteaedade ja koolide kohta.
Jah, meie majanduslik olukord võiks olla palju parem, sest enamik meist, elektritundlikest
inimestest, tahab töötada. Me tahame olla osa ühiskonnast.
Arutati, kuidas on võimalik kiirgust vähendada, ja seetõttu palun ma kõigil:
Aitake kaasa sellele, et elektrilise ülitundlikkuse teema saaks tähelepanu osaliseks, et meil – ja ma räägin meie kõigi nimel –
oleks taas koht teie ühiskonnas ning et me astuksime ühiselt tervesse tulevikku ja
vajaksime üha vähem kollaseid toole. Tänan kuulamast.