Kun säteilyaltistus oli poistunut, molemmissa aivojen valtimoissa näkyi jälleen normaalit virtausarvot.
Toisin sanoen: verisuonten ahtautuminen. Minulla oikealla, toisella vasemmalla, muilla ehkä kaikkialla.
Pystyin mittaamaan sykkeen säteilyaltistuksen avulla. Ja nyt homma alkaa käydä jännittäväksi.
Näemme tässä näitä piikkejä mittaustuloksissa. Ja ne vastaavat säteilypiikkejä.
Matkapuhelinten vaikutuksesta immuunijärjestelmä heikkenee myös siksi, että valkosolujen liikkuvuus heikkenee.
40 vuotta sitten allergikoita pilkattiin. Allergeeneja ei voinut nähdä.
Nykyään tiedetään, että allergioita on olemassa, myös maapähkinäallergia.
Ja vaikka minulla ei olisikaan niitä, Klaus täällä voi saada ne.
Nyt sähköyliherkkyydestä kärsiviä ihmisiä pilkataan.
Mutta se, että minulla ei ole tätä ongelmaa, ei todista, ettei toisellakaan ole sitä.
Annan nyt puheenvuoron vieressäni istuvalle kollegalleni, tohtori Monika Kroutille. Hän on seuraava puhuja.
Hän opiskeli lääketiedettä Marburgin yliopistossa, väitteli siellä ja työskenteli sen jälkeen
lasten onkologian apulaislääkärinä Kölnin yliopistossa.
Hän sai tutkimusapurahoja onkologian ja hematologian alalta Max-Planck-instituutista Münchenissä sekä Texasin
yliopistosta ja Health Science Centeristä Houstonissa.
Hänellä on takanaan säännöllisiä ulkomaan komennuksia Filippiineillä, Intiassa, Nepalissa ja Tansaniassa.
Monika Krout toimi yleislääkärinä omassa luonnontieteisiin painottuneessa vastaanotossaan ja teki tutkimusta
sähköyliherkkyyden alalla, erityisesti sykevaihtelun ja matkapuhelinsäteilyn välisestä yhteydestä.
Hän on ollut varhaiseläkkeellä vuodesta 2021 lähtien, hän on leski, kolmen aikuisen lapsen äiti ja jo myös isoäiti.
Yhdessä elämänkumppaninsa kanssa hän pyörittää Eifelissä taimenkasvatustilaa, jonka pääasiallisena toimintana
on taimenen kasvatus sekä muutaman muun eläinlajin hoito ja uhanalaisten eläin- ja kasvilajien suojelu.
Odotamme innolla, rakas Monika, esitelmästäsi, jonka aiheena on ”Sähköyliherkät pakolaiset omassa maassaan” ja jossa kerrot
myös omista hyvin painavista kokemuksistasi sähköyliherkkyyden ja miehesi kuoleman yhteydessä. Annan sinulle puheenvuoron.
Ensinnäkin kiitos, että kuuntelitte, ja toivon, että kaikilla on vielä vähän jaksamista viettää
kanssani nämä viimeiset kaksikymmentä minuuttia.
Aiheeni on ”Pakolaiset omassa maassaan”, yksinkertaisesti… no, minulla on kaksi syytä… asia koskee minua itseäni.
Olen valmistautunut nyt kolme viikkoa todella huolellisesti, jotta voisin olla täällä täysipainoisesti mukana monissa asioissa.
Inhalaattorin avulla, mutta nyt olen todellakin täällä.
Mieheni kärsi tästä, hän menehtyi sen vuoksi, ja vastaanotollani on ollut niin paljon sähköyliherkkiä potilaita, niin paljon
avunpyyntöjä, joihin en oikeastaan voinut auttaa, koska poliitikot eivät olleet mukana asiassa, ja siksi olen nyt ensin täällä.
Pakolaiset omassa maassaan. Symbolina näkyy kolibri keltaisessa sydämessä, ja se on maailmanlaajuinen tunnus
meille EHS-ihmisille – niin me sitä lyhyesti kutsumme.
Kyllä, en edes tiedä, kuka ylipäätään tietää, mitä kolibri tarkoittaa ja millaisia upeita eläimiä ne ovat.
Kun tarkastelee kolibreja, huomaa, että metsäpalon sattuessa kolibrit ovat ainoat eläimet, jotka eivät pakene.
Kaikki eläimet ovat poissa, kaikki ihmiset ovat poissa, ja kolibri tekee vielä jotain erityistä: se lentää lähimpään jokeen
ja kerää pisara pisaralta vettä metsäpalon sammuttamiseksi.
Ja minulle tuli ajatus, kun istun nyt tässä.
Vau, olemme jo tässä vaiheessa. En tiedä, kuinka monta kolibria me yritämme, pisara pisaralta, taistella tätä asiaa vastaan,
matkapuhelinten vaaroja, haitallisia rokotuksia ja kaikkea muuta vastaan – ja kutsun myös
verkossa kuuntelijoita tulemaan kolibreiksi.
Kaiken kruunaa sydän. Sydän ja järki kuuluvat yhteen, ja mielestäni kun teemme jotain,
meidän pitäisi aina lähestyä sitä sydämellä.
Ja tietenkin aina järjellä: teemme järkeviä päätöksiä, ja minulle on täysin selvää, että matkapuhelinverkkoa emme
voi poistaa, mutta ratkaisuvaihtoehtoja on, ja siksi voimme tehdä yhteistyötä. Se on mahdollista.
Lyhyt tausta: Keltainen väri on mielestäni kiehtova.
Aikaisemmin – kuten monet meistä vanhemmista vielä muistavat – oli vielä kaivoksia, ja
sinne vietiin häkissä keltaisia kanarialintuja.
Ja kun ilma loppui, tilanne muuttui vaaralliseksi, ja kaivostyöläisten oli poistuttava kaivoksesta.
Ja uskon, että monet meistä sähköyliherkistä – selitän tämän myöhemmin – ovat vähän kuin nuo kanarialinnut ja
ehkä pieni varoitus siitä, mitä muillekin ihmisille voi tapahtua. Ei välttämättä, se on tärkeää!
Monet meistä, jotka kärsimme tästä, pakenevat kellareihin, koska eivät enää pysty nukkumaan tavallisissa asunnoissa.
Nukkumiseen, työskentelyyn. Ja kellarit ovat joskus pelottavia, eivät mukavia.
He pakenevat asunnoistaan metsään.
Olen itse, en edes tiedä, nukkunut kaksi tai kolme vuotta metsässä sijaitsevassa 2 x 2 metrin punaisessa
mökissä -20 °C:n pakkasessa, koska en enää kestänyt sähköä.
En kestänyt Funkia, mutta selvisin siitä jälleen kerran – selvisin juuri ja juuri.
Monet muuttavat etsiessään uutta paikkaa – minne voisimme vielä mennä?
Sellaista oli elämä myös vastaanotollani vuoteen 2021 asti, ja monet meistä menettivät työpaikkansa,
vaikka meillä olisi ollut niin paljon annettavaa.
Olemme opettajia, olemme lääkäreitä, olemme lastenhoitajia, olemme hoitajia, olemme rakennustyöläisiä,
osaamme niin paljon, että voisimme tuoda lisäarvoa.
Ja jotkut ihmiset eivät näe muuta vaihtoehtoa kuin itsemurhan.
Ja niin kävi myös mieheni kanssa: kun säteilyannosta oli nostettu, hän oli keittiössä laittamassa ruokaa, ja minä sanoin hänelle:
”Mene kellariin, säteily on kohonnut.” Ja hän sanoi: ”Tiedätkö, en halua enää.” Se oli alku, ainakin elokuvassa.
Ja kuten Klaus Buchner juuri kertoi, kyseessä on sietämätöntä kipua, ja se on kuin vankila, josta ei pääse pois.
Kun törmäsin sähköyliherkkyyteen – luulen, että se oli vuonna 2013 – ajattelin: ”No, onko tämä nyt vain mielikuvitusta?”
”Onko ihmisillä todella jotain? Sitä ei näe, sitä ei tunne? Vai onko se todella niin?”
Liittovaltion säteilysuojeluvirasto sanoo, että kyse on mielentilasta.
Ja ihmiset sanoivat: ”Kyllä, meillä on todellakin tämä ongelma.” Ja nyt tutkimme tätä kysymystä.
Aivan, se keltainen tuoli. Monet meistä eivät päässeet enää ulos, ja tuo keltainen tuoli edustaa kaikkia ihmisiä
ympäri maailmaa, jotka haluaisivat olla täällä, mutta eivät voi.
Olen ihminen, olen tutkija, ja kun kuulen jotain, haluan aina tietää: onko se totta vai ei.
Ja teen aina kokeiluja itselläni, koska silloin voin osallistua keskusteluun.
No, mitä tein? Hankin langattomalle laitteelle pitkäaikaismittauslaitteen.
Istuin vastaanotollemme, joka oli suojattu.
Pyysin erästä kollegaa tekemään pään verisuonidoppler-tutkimuksen ja sanoin hänelle:
”Testaa oikeaa keskimmäistä aivoverisuonia ja vasenta keskimmäistä aivoverisuonia, ja katso, näkyykö
mitään, kun vastaanoton ovi avautuu ja radioyhteys saapuu.”
Kyllä, hän näki jotain, ja nimittäin alhaalla näkyy näitä pitkittyneitä piikkejä.
Nämä huiput tarkoittavat, että aina kun vastaanoton ovi avautui (neljä kertaa), verenkierto oikeassa,
keskimmäisessä aivojen valtimossani heikkeni tai loppui kokonaan, ja tämä koski vain oikeaa, ei vasenta.
En olisi voinut vaikuttaa asiaan millään tavalla. Kun radioaaltojen altistuminen loppui, molemmissa aivojen
verisuonissa näkyy jälleen normaalit virtausarvot, eli radioaaltojen vaikutuksesta johtuva verisuonten ahtautuminen.
Minulla oikealla, toisella vasemmalla, muilla ehkä kaikkialla.
Seuraava yritys: Olen täällä, kävelin täällä metsän läpi ja mitasin sykettäni.
Minulla, yli 1 000 ihmisellä, laamoilla ja alpakoilla – en vain kiinnittänyt ihmisille EKG-laitteita, vaan
asensin samanaikaisesti heidän käsivarteensa dosimetrin, joka teki pitkäaikaista rinnakkaistallennusta.
Toisin sanoen pystyin mittaamaan sykettä säteilyaltistuksen avulla. Ja nyt homma alkaa käydä jännittäväksi.
Näemme tässä näitä piikkejä mittaustuloksissa, ja ne vastaavat säteilypiikkejä. Se näkyy varsin selvästi.
Yhtä poikkeusta lukuun ottamatta: tässä kohtaa sykkeeni nousee – ei siksi, että siellä olisi ollut säteilyä, vaan siksi,
että metsässä on kukkula, jonka kiipeäminen ei ollut minulle yhtä rasittavaa kuin radioaaltojen aiheuttama kuormitus.
Sama pätee laamoihin ja alpakoihin, jotka eivät osaa erottaa lähetystornia puusta.
Sitten edeltäjäni Klaus kertoi ystävällisesti verikokeista.
Ja ne kuvailtiin minulle näin: Otamme verinäytteen, altistamme ihmiset säteilylle, otamme uuden verinäytteen, ja veri muuttuu.
Sitten teollisuus puuttui asiaan ja sanoi: ”Ai, ihmiset, veren hyytymistä aiheuttaa se toinen verinäytteenotto.”
Ja silloin ajattelin: Tiedättekö mitä, tehdään tämä toisin.
Otan verinäytteen, otan kaksi koeputkea ja kaksi peitelasia.
Toisen lasin kytken pois päältä, toista en kytke pois päältä – rinnakkain.
Ja sitten katson pimeäkenttämikroskoopilla, mitä tapahtuu. Katsotaanpa sitä.
Tässä näemme säteilytämätöntä verta, näemme valkosolun, joka on tuo pieni valkoinen olento ylhäällä, joka etsii bakteereja
ja haitallisia aineita ja lähtee matkalleen taistelemaan haitallisia tekijöitä vastaan tai suojelemaan ihmistä niiltä.
No niin, katsotaanpa nyt eteenpäin, ja kohta näemme saman koehenkilön samaa verta,
joka on otettu samaan aikaan – siinä se on.
Ja tässä näemme eron. Punasolut ovat kasautuneet.
Näemme yhä pienen valkosolumme piilossa keskellä, joukossa, mutta se ei tee mitään – tai tuskin enää mitään.
Mitä tämä tarkoittaa: Matkapuhelinverkkojen vaikutuksesta immuunijärjestelmä heikkenee myös siksi, että valkosolut eivät
ole enää yhtä liikkuvia. Onko tämä loogista? (Yleisö: Kyllä)
No niin, jatketaanpa. Sitten tuli eräs potilas, taideopettaja, ja sanoi:
”Tiedättekö, teen teille kauniin kuvan.”
Ja tämän esitän täällä kiitoksena kyseiselle naiselle, jos hän sattuu katsomaan tätä.
Kuvan yläosassa näkyy bensiinipumppu, joka ei ehkä sovi kovin hyvin tähän aikaan, ja näemme
terveellistä säteilyä sekä terveitä verisoluja.
Polttoainehanan verenkierto on hyvä, ja sydän iloitsee hyvästä, hapella rikastetusta polttoaineen syötöstä.
Alemassa osassa näemme keinotekoisen säteilyn.
Veri on hyytynyt, virtaa luonnollisesti hitaammin, verisuonet ovat supistuneet ja kouristuneet, kuten Klaus
niin hyvin kuvaili kalsiumin virtauksen vaikutuksesta.
Muistattehan solun kalsiumin... se lähettää solulle signaalin: ”Olkaa hyvät, lihakset, jännittykää.”
Verisuonet ovat lihasten ympäröimiä ja ne kouristuvat.
Sydämen, aivojen ja munuaisten verenkierto on matkapuhelinverkon vaikutuksesta selvästi
heikompaa, ja ihmiset saavat vähemmän happea.
Ja juuri tämä on mieheni tarina, jonka haluaisin kertoa tässä vielä lyhyesti, koska pidän sitä tärkeänä.
Mieheni sanoi kyseisenä päivänä: ”En kestä enää!”, ja hän sai aivohalvauksen ja epileptisiä kohtauksia.
Vein hänet sairaalaan vastoin hänen tahtoaan, suojapeitteiden kanssa, jotka hävitettiin siellä välittömästi.
Hän vaipui sairaalassa täydelliseen koomaan.
Hänelle oli tehty CT-kuvaus, ja aivot näyttivät samalta kuin Salfordin aivot, jotka Klaus juuri näytti – rotan aivot.
Aivot olivat täysin läpimurtuneet, ja pahinta oli se, että miehelleni ei voitu enää antaa hengitystukea. Miksi?
Pallealihas on lihas, joka liikkuu syvästi sisään- ja uloshengityksen yhteydessä.
Mieheni pallealihas oli kireä.
Ja riippumatta siitä, kuinka suurella hengityspaineella happea annettiin happikanavan kautta, hänet voitiin
kääntää vatsalleen, mutta häntä ei enää voitu hengittää.
Kyllä. Munuaiset ovat lakanneet toimimasta. Miksi?
Munuaisia verenkierrättävät pienet munuaisverisuonet, joita puolestaan ympäröivät lihakset.
Jännittyneisyyden vuoksi munuaiset eivät enää pystyneet suodattamaan.
Hänellä oli munuaisten vajaatoiminta. Keuhkot eivät enää saaneet happea jne. jne.
Täysin keinoruokinta. Taistelin kuusi viikkoa: ”Viekää hänet toiseen huoneeseen, olkaa hyvät.”
Kävin eettisessä toimikunnassa. Kuuden viikon kuluttua hän siirtyi 4 000 μW/m²:n
alueelta huoneeseen, jossa ei ollut juuri mitään.
Kolmen tunnin kuluttua hänet saatiin hengitettäväksi. Seuraavana päivänä hän alkoi hengittää
itsenäisesti, ja viikon kuluttua hän istui pyörätuolissa.
Pystyimme aloittamaan puheterapian, fysioterapian ja kaiken muun, ja munuaisarvot paranivat nopeasti.
Hänen vieminen kotiin ei ollut mahdollista, sillä minulla oli kolme kouluikäistä lasta eikä minulla ollut
hoitajaa, koska hänelle piti tehdä imuhoitoa jatkuvasti – joten asuimme hengityskoneen kanssa.
Sopimuksessa kirjallisesti sovittu: äänieristetty huone, ei langatonta verkkoa.
Kahden viikon kuluttua yövuorossa ollut sairaanhoitaja Birgit sanoi: ”Minulla on oikeus omaan Wi-Fi-yhteyteeni.” – Kyllä!
Nukuin yöllä mieheni luona, ja aamulla kello kahdeksan piti mennä vastaanotolle. Sanoin Birgit-siskolle:
”Kello 22.00 asti, suljemme oven, teen sen itse.”
”Mutta sitten Wi-Fi lakkaa toimimasta, te imette mieheni, ja minun täytyy mennä huomenna töihin.”
Kello kaksi aamulla hälytys soi, ja mieheni oli siellä, missä hän oli ollut aiemminkin. Hän ei enää toipunut siitä.
Neljäkymmentä vuotta sitten allergikoita pilkattiin. Allergeeneja ei voinut nähdä,
Nyt tiedetään, että allergeeneja on olemassa, myös maapähkinäallergia.
Ja vaikka minulla ei olisikaan niitä, Klaus täällä voi saada ne.
Nyt sähköyliherkkyydestä kärsiviä ihmisiä pilkataan.
Mutta se, että minulla ei ole tätä ongelmaa, ei todista, ettei toisellakaan ole sitä.
Ja hoitovaihtoehdot – voin kertoa teille, että ne ovat todella rajalliset.
Olen kokeillut monia, monia keinoja, mutta tärkeintä on altistumisen ennaltaehkäisy.
Ihmisten on ensin päästävä pois stressistä, jotta he voivat hengähtää hetken; lihasten on ensin rentouduttava,
ja vasta sitten voimme tarjota heille happea, vitamiineja, kivennäisaineita ja muita ravintoaineita.
Mutta tärkeintä on – enkä tunne ketään, jolla olisi toisin – päästä pois radiotaajuudelta.
Ja sitten meillä on täällä, kuten minullakin, omat apuvälineemme.
Ilman niitä ei pärjää. Olen kutsunut niitä ”tarpeen mukaan otettaviksi lääkkeiksi”.
No, eli sähköyliherkkyys – määritän sen nyt hieman toisin: voisimme olla oireettomia joukkoliikenteessä, voisimme
osallistua tapahtumiin, voisimme, voisimme, jos vain luotaisiin pienet edellytykset. Ja olen laskenut asiaa.
Jos uskomme australialaiseen tutkimukseen, 17 % aikuisista on sähköherkkiä, sairaalassa olevista 500 potilaasta saadaan jo 85
sähköherkkää potilasta. Jos jaamme tämän luvun kolmella – kyllä, meillä on kolmen hengen huoneita – saamme tulokseksi 28 huonetta.
Voisimme helposti täyttää kaksi osastoa ihmisillä, jotka kärsivät ympäristöperäisistä sairauksista, lääkäreillä, jotka kärsivät
niistä, ja hoitajilla, jotka kärsivät niistä, emmekä olisi ratkaisseet hoitokriisiämme, mutta voisimme helpottaa tilannetta.
Sama pätee päiväkoteihin ja kouluihin.
Kyllä, taloudellinen tilanteemme voisi olla paljon parempi, sillä suurin osa meistä sähköyliherkistä
haluaa tehdä töitä. Haluamme olla osa yhteiskuntaa.
Keskustelussa käsiteltiin, miten säteilyä voidaan vähentää, ja siksi pyydän kaikkia:
Auttakaa meitä tuomaan sähköyliherkkyys esiin, jotta meillä – ja puhun meidän kaikkien puolesta – olisi jälleen paikka
yhteiskunnassanne ja jotta voisimme yhdessä kulkea kohti terveellistä tulevaisuutta ja tarvitsisimme
yhä vähemmän keltaisia tuoleja. Kiitos kuuntelusta.