Miután megszűnt a sugárterhelés, ismét jól láthatók a normális véráramlási értékek mindkét agyi artériában.
Vagyis: érszűkület a rádió hatására. Nálam a jobb oldalon, a másiknál a bal oldalon, másoknál talán mindenhol.
A sugárterhelés segítségével sikerült megmérnem a pulzusszámot. És most jön az izgalmas rész.
Itt láthatjuk ezeket a csúcsokat a felvételeken. És ezek egybeesnek a sugárzási csúcsokkal.
A mobilhálózat hatására az immunrendszer azért is gyengül, mert a fehérvérsejtek mozgékonysága csökken.
40 évvel ezelőtt még kinevették az allergiás embereket. Az allergéneket ugyanis nem lehetett látni.
Ma már tudjuk, hogy léteznek allergiák, köztük a földimogyoró-allergia is.
És még ha nekem nincs is, Klausnak itt biztosan van.
Manapság az elektromágneses túlérzékenységben szenvedő embereket kinevetik.
De az, hogy nekem nincs ilyen problémám, még nem bizonyítja, hogy a másiknak sincs.
Most átadom a szót a mellettem ülő kollégámnak, Dr. Monika Kroutnak. Ő a következő előadó.
A Marburgi Egyetemen tanult orvostudományt, ott szerezte meg doktori címét, majd a Kölni Egyetem
gyermekonkológiai osztályán dolgozott rezidensként.
Onkológia-hematológiai kutatási ösztöndíjakat kapott a müncheni Max-Planck-Intézetben, valamint a Texasi
Egyetemen és a Houstoni Egészségtudományi Központban.
Rendszeresen dolgozik külföldön, a Fülöp-szigeteken, Indiában, Nepálban és Tanzániában.
Monika Krout pedig saját, természettudományi irányultságú rendelőjében általános orvosként praktizált, és az
elektromágneses túlérzékenység területén végez kutatásokat, különös tekintettel a szívfrekvencia-változékonyság
és a mobilhálózati sugárzás közötti összefüggésre.
2021 óta korai nyugdíjban van, özvegy, három felnőtt gyermek édesanyja, és már nagymama is.
Élettársával együtt egy pisztrángtelepet üzemeltet az Eifelben, ahol elsősorban pisztrángokat, valamint néhány
más állatot is tartanak, és a kihalás által fenyegetett állat- és növényfajok megőrzésére törekednek.
Nagyon várjuk, kedves Monika, a „Saját hazájukban élő elektromágneses túlérzékeny menekültek” című előadásodra,
amelyben saját, nagyon nyomasztó élményeidről is beszámolsz az elektromágneses túlérzékenységgel és
férjed halálával kapcsolatban. Átadom neked a szót.
Először is köszönöm, hogy meghallgattak, és remélem, mindenkinek van még egy kis ereje, hogy
velem együtt végigcsinálja az utolsó húsz percet.
A témám a „Menekültek a saját országukban”, egyszerűen… nos, két okból is… engem is érint a kérdés.
Már három hete komolyan készülök arra, hogy itt lehessek, és sok dolgot el tudjak intézni.
Inhalálóval, de most tényleg itt vagyok.
A férjem is érintett volt, a férjem ebbe halt bele, és a rendelőmben rengeteg elektromágneses érzékenységben szenvedő
beteget láttam el, rengeteg segítségkérést kaptam, amelyeken nem igazán tudtam segíteni, mert a politikusok
nem működtek együtt, és ezért vagyok most egyelőre itt.
Menekültek a saját országukban. A sárga szívben látható kolibri szimbólumot, amely az EHS-ben szenvedő emberek
világszerte elismert jelképe – mi így hívjuk rövidítve.
Igen, fogalmam sincs, ki tudja egyáltalán, mit jelent a „kolibri”, és milyen csodálatos állatok ezek.
Ha közelebbről megvizsgáljuk a kolibrit, rájövünk, hogy erdőtűz esetén a kolibrik az egyetlen állatok, amelyek nem menekülnek el.
Minden állat eltűnt, minden ember eltűnt, és a kolibri még valami különlegeset tesz: elrepül a legközelebbi
folyóhoz, és cseppenként vizet hoz, hogy eloltsa az erdőtüzet.
És itt, ahol most ülök, eszembe jutott egy ötlet.
Hűha, wow, máris itt tartunk: nem is tudom, hány kolibri próbál cseppenként szembeszállni ezzel a helyzettel, a mobilhálózatok
veszélyével, a káros oltásokkal és egyebekkel – és egyszerűen csak meghívom az online
hallgatókat is, hogy legyenek ők is kolibrik.
Az egészet szívvel fűszerezve. A szív és az értelem pedig egymáshoz tartoznak, és szerintem, ha valamit
csinálunk, azt mindig csak szívvel kell megközelítenünk.
És természetesen mindig józan ésszel kell eljárnunk, ésszerű döntéseket hoznunk, és számomra teljesen világos, hogy a
mobilhálózatot nem tudjuk megszüntetni, de vannak lehetséges megoldások, és ezért tudunk együttműködni. Ez lehetséges.
Rövid háttér: A sárga színt izgalmasnak találom.
Régen – ezt sokan közülünk, idősebbek közül még emlékszünk –, amikor még voltak bányák, sárga
kanári madarakat vittek le ketrecben a bányába.
És amikor már nem jutott levegőjük, az veszélyes volt, és akkor a bányászoknak ki kellett jönniük a bányából.
És úgy gondolom, hogy sokan közülünk, az elektromágneses érzékenyek közül – ezt később még elmagyarázom –, kicsit olyanok
vagyunk, mint azok a kanári madarak, és talán egy kis figyelmeztetés is vagyunk arra, hogy mi
történhet más emberekkel is. Nem feltétlenül, ez fontos!
Sok érintett közülünk a pincékbe menekül, mert a szokásos lakásokban már nem tudnak aludni.
Alváshoz, munkához. És a pincék néha ijesztőek, nem túl kellemesek.
A lakásokból az erdőbe menekülnek.
Magam is – nem is tudom, két vagy három évig – egy két-két méteres piros kunyhóban aludtam az erdőben
-20 °C-on, mert már nem bírtam elviselni az áramot.
Nem bírtam ki a Funkot, de végül mégis sikerült, épphogy megúsztam.
Sokan költöznek, hogy megtalálják a helyüket – hová mehetnénk még?
Így zajlott az élet a rendelőmben 2021-ig is, és sokan közülünk elvesztettük a
munkahelyünket, pedig annyi mindent tudnánk csinálni.
Tanárok vagyunk, orvosok vagyunk, nevelők vagyunk, ápolók vagyunk, építőmunkások vagyunk; rengeteg
dologra vagyunk képesek, hozzáadott értéket jelenthetnénk.
És vannak, akik nem látnak más kiutat, mint hogy véget vessenek az életüknek.
És így történt a férjemmel is: miután megnövelték a sugárzást, ő a konyhában főzött, én pedig azt mondtam neki:
„Kérlek, menj le a pincébe, megnőtt a sugárzás.” Erre ő azt mondta: „Tudod, már nem akarom
tovább.” Ez volt a kezdet, legalábbis a filmben.
És amit Klaus Buchner az imént elmesélt, az valóban így van: elviselhetetlen fájdalmakról van szó, és ez
egyszerűen olyan, mint egy börtön, ahonnan nem lehet kijutni.
Amikor először szembesültem az elektromágneses érzékenységgel – azt hiszem, 2013-ban volt –,
azt gondoltam: „Na, ez most csak a képzeletem?
„Tényleg van valami bajuk az embereknek? Nem látszik, nem érezhető? Vagy tényleg így van?”
A Szövetségi Sugárvédelmi Hivatal szerint ez csak a fejünkben van.
És az emberek azt mondták: „Igen, valóban, nekünk is van ilyen problémánk.” És most ezt a kérdést vizsgáljuk meg.
Pontosan, a sárga szék. Sokan közülünk már nem tudtunk kijutni, és a sárga szék azokat az embereket szimbolizálja
világszerte, akik szívesen lennének itt, de nem lehetnek.
Ember vagyok, a kutatásból jövök, és ha valamit hallok, mindig tudni akarom: igaz-e vagy sem.
És mindig magamon kísérletezek, mert így tudok beleszólni a dologba.
Na, mit csináltam? Beszereztem egy hosszú távú rádiójel-mérő készüléket.
Leültem a rendelőnkbe, amely el volt szigetelve.
Meghívtam egy kollégát, aki elvégezte a fej érrendszerének doppler-vizsgálatát, és azt mondtam neki:
„Kérlek, vizsgáld meg a jobb középső agyi artériát és a bal középső agyi artériát, és nézd meg, amikor kinyílik a
rendelő ajtaja és bejön a rádiójel, hogy látunk-e valamit.”
Igen, látott valamit, méghozzá lent láthatók ezek a megnyúlt csúcsok.
Ezek a csúcsértékek azt jelentik, hogy valahányszor kinyílt a rendelő ajtaja (négy alkalommal), a jobb, középső agyi
artériámon átáramló vérmennyiség csökkent, vagy akár teljesen megszűnt, és ez csak a jobb oldalon történt, a bal oldalon nem.
Erre soha nem lett volna ráhatásom. Amint megszűnt a rádióhullám-terhelés, itt ismét szépen láthatók a
normális véráramlási értékek mindkét agyi artériában, vagyis: a rádióhullámok hatására érszűkület lépett fel.
Nálam jobbra, a másiknál balra, másoknál talán mindenhol.
Következő kísérlet: Itt jártam, itt sétáltam át az erdőn, és megmértem a pulzusomat.
Nálam, több mint 1 000 embernél, lámáknál, alpakáknál – és nem csak EKG-t csatlakoztattam az emberekhez, hanem
egyidejűleg egy dozimétert is a karjukra helyeztem, amely hosszú távú párhuzamos felvételt készített.
Vagyis a sugárterhelés segítségével meg tudtam mérni a pulzusszámot. És most jön az izgalmas rész.
Itt láthatjuk ezeket a csúcsokat a felvételeken, és ezek egybeesnek a sugárzási csúcsokkal. Ez elég jól látható.
Egy kivétellel: itt emelkedik a pulzusom – nem azért, mert ott sugárzás volt, hanem mert az erdőben van egy
domb, amely számomra nem jelentett olyan nagy terhelést, mint a rádióhullámok okozta terhelés.
Ugyanez vonatkozik a lámákra és az alpakákra is, akik nem tudják megkülönböztetni az adótornyot a fától.
Aztán az elődöm, Klaus, kedvesen mesélt a vérvizsgálatokról.
És így írták le nekem: vért veszünk, az embereket sugárzásnak tesszük ki, majd újra vért veszünk, és a vér megváltozik.
Aztán jött az ipar, és azt mondta: „Jaj, emberek, a vérrögképződés a második vérvétel miatt következik be.”
És akkor azt gondoltam: Tudjátok, mit? Ezt másképp fogjuk csinálni.
Vért veszek, két kémcsövet és két fedőlapot veszek elő.
Az egyik poharat bekapcsolom, a másikat nem, párhuzamosan.
Aztán megnézem a sötétmezős mikroszkóp alatt, mi történik. És ezt megnézzük.
Itt a besugárzásnak nem kitett vért látjuk, egy fehérvérsejtet látunk, ez az a kis fehér lény odafent, amely
baktériumokat és káros anyagokat keres, és így indul útnak, hogy megvédje az embert a károsítóktól.
Nos, most nézzük tovább, és hamarosan meglátjuk ugyanazon alanytól származó vért, amelyet
ugyanabban az időpontban vettek le – íme, itt is van.
És itt láthatjuk a különbséget. A vörösvérsejtek összecsomósodtak.
Még mindig látjuk a kis fehér vérsejtünket, ahogy a közepén, a csomóban rejtőzik, de ez
egyáltalán nem számít – vagy már alig számít.
Ez azt jelenti, hogy a mobilhálózat hatására az immunrendszer azért is legyengül, mert a fehérvérsejtek
már nem olyan mozgékonyak. Logikus ez? (Közönség: Igen)
Rendben, folytassuk. Aztán bejött egy páciens, egy rajztanárnő, és azt mondta:
„Tudja, készítek önnek egy szép képet.”
És ezt itt meg is mutatom, köszönettel a hölgynek, ha esetleg nézi.
A kép felső részén egy benzinkút-oszlopot látunk – ami talán nem igazán illik ebbe a korszakba –, valamint
az egészséges sugárzást és az egészséges vérsejteket.
A tankcsap jó vérellátású, és a szív örül a benzin és az oxigén megfelelő ellátásának.
Az alsó részen a mesterséges sugárzást láthatjuk.
A vér alvadékosodott, természetesen lassabban áramlik, az erek szűkültek, összehúzódtak – ahogy Klaus
nagyon jól megfogalmazta: a kalcium beáramlása miatt.
Emlékeztek a sejt-kalciumra… a kalcium jelzést küld a sejtnek: „Kérlek, izmok, görcsöljetek össze!”
Az erek izmokkal vannak körülvéve, és összehúzódnak.
A mobilhálózat hatására a szív, az agy és a vesék vérellátása jelentősen csökken, és az emberek kevesebb oxigént kapnak.
És pontosan ez a története a férjemnek, amit itt még röviden el szeretnék mesélni, mert fontosnak tartom.
A férjem azon a napon azt mondta: „Nem bírom tovább!”, majd agyvérzést kapott és epilepsziás rohamai voltak.
A kórházba vittem őt, az akarata ellenére, árnyékoló takarókkal és védőfelszereléssel, amit ott azonnal eltávolítottak.
A kórházban teljes kómába esett.
Csináltak egy CT-felvételt, és az agy úgy nézett ki, mint Salford agya, amit Klaus az előbb mutatott, az a patkányagy.
Az agy teljesen lyukas volt, és a legrosszabb az volt, hogy a férjemet már nem lehetett lélegeztetni. Miért?
A rekeszizom egy olyan izom, amely a mély belégzés és kilégzés során dolgozik.
A férjem rekeszizma megfeszült.
És függetlenül attól, hogy mekkora lélegeztető nyomással adagolták az oxigént a kanülön keresztül,
hiába fektették hasra, már nem tudták lélegeztetni.
Igen. A vesék leálltak. Miért?
A veséket apró veseerek látják el, amelyeket izomréteg vesz körül.
A görcs miatt a vesék már nem tudtak szűrni.
Veseelégtelensége volt. A tüdeje már nem kapott oxigént, stb., stb.
Mesterséges táplálás, minden. Hat héten át küzdöttem: „Kérem, vigyék át egy másik szobába!”
Jártam az etikai bizottságnál. Hat hét elteltével a 4 000 μW/m²-ről egy olyan szobába került, ahol alig volt valami.
Három óra múlva már lélegeztetni tudták. Másnap már önállóan kezdett lélegezni, egy hét múlva pedig már tolószékben ült.
Elkezdhettük a logopédiát, a gyógytornát, mindent, és a veseértékek gyorsan javultak.
Haza vinni nem lehetett, három gyermekem volt (iskoláskorúak), és nem volt ápolóm, mert őt folyamatosan le
kellett szívni, így egy „lélegeztető-közösségben” éltünk.
A szerződésben írásban rögzítve: árnyékolt szoba, nincs rádió.
Két hét múlva megérkezett Birgit, az éjszakai nővér: „Jogom van a saját wifi-hez.” – Igen!
Éjszaka a férjemnél aludtam, reggel nyolckor be kellett mennem a rendelőbe, és azt mondtam Birgit nővérnek:
„Este 22 óráig, bezárjuk az ajtót, én magam csinálom.”
„De aztán elmegy a wifi, ti leszopjátok a férjemet, nekem pedig holnap dolgoznom kell.”
Reggel kettőkor megszólalt a riasztó, és a férjem ott volt, ahol korábban is. Ebből már nem tudott felépülni.
Negyven évvel ezelőtt még kinevették az allergiás embereket. Az allergéneket nem lehetett látni,
Ma már tudjuk, hogy léteznek allergének, például a földimogyoró-allergia is.
És még ha nekem nincs is, Klausnak itt biztosan van.
Manapság az elektromágneses túlérzékenységben szenvedő embereket kinevetik.
De csak azért, mert nekem nincs ilyen problémám, még nem bizonyítja, hogy a másiknak sincs ilyen problémája.
És a kezelési lehetőségek – ezt elmondhatom önöknek – valóban korlátozottak.
Sok-sok dolgot kipróbáltam, de a legfontosabb az expozíciós megelőzés.
Az embereknek először ki kell lépniük a stresszből, hogy egy kicsit levegőhöz jussanak, az izmaiknak először el kell engedniük
a feszültséget, és csak ezután tudunk oxigénnel, vitaminokkal, ásványi anyagokkal és egyéb dolgokkal hozzájárulni.
De a legfontosabb – és nem ismerek senkit, akinek más lenne a helyzet –, az az, hogy ki kell lépni a körforgásból.
És itt vannak a segédeszközeink, ahogy nekem is vannak itt.
Ezek nélkül nem lehet meglenni. Ezeket „szükségleti gyógyszereknek” neveztem el.
Nos, ez az elektromágneses túlérzékenységet jelenti; hadd fogalmazzam át egy kicsit: tünetmentesen utazhatnánk
tömegközlekedéssel, részt vehetnénk rendezvényeken, tehetnénk ezt, tehetnénk azt, ha bizonyos apró
feltételeket biztosítanának számunkra. És egyszer kiszámoltam.
Ha az ausztrál tanulmánynak hiszünk, a felnőttek 17%-a elektromágneses érzékeny, akkor egy kórházban 500 beteg
közül máris 85 érintett van; ha ezt hárommal osztjuk – igen, háromágyas szobáink vannak –, akkor 28 szobára jutunk.
Könnyedén megtölthetnénk két kórtermet olyan emberekkel, akik környezeti betegségekben szenvednek, olyan orvosokkal, akik ebben
szenvednek, és olyan ápolókkal, akik ebben szenvednek, és ezzel ugyan nem oldanánk meg az
ápolási problémánkat, de enyhítenénk a terhet.
Ugyanez vonatkozik az óvodákra és az iskolákra is.
Igen, gazdasági szempontból sokkal jobb helyzetben lehetnénk, mert a legtöbbünk, aki elektromágneses érzékenységgel
küzd, dolgozni szeretne. A társadalom részesei szeretnénk lenni.
Megvitattuk, hogyan lehet csökkenteni a sugárzást, ezért arra kérem mindenkit:
Segítsenek abban, hogy az elektromágneses túlérzékenységre felhívjuk a figyelmet, hogy mi – és itt mindannyiunk nevében
beszélek – ismét helyet kapjunk a társadalomban, és hogy közösen egy egészséges jövő felé haladjunk, és egyre
kevesebb sárga székre legyen szükségünk. Köszönöm a figyelmet.