Kai radiacinė apkrova išnyko, vėl puikiai matyti normalūs kraujo srauto rodikliai abiejose smegenų arterijose.
Kitaip tariant: kraujagyslių susiaurėjimas dėl radiacijos. Man – dešinėje, kitam – kairėje, o kitiems žmonėms – galbūt visur.
Pavyko išmatuoti širdies ritmą naudojant radiacijos matuoklį. O dabar bus įdomu.
Čia matome šiuos smailius įrašuose. Ir jie sutampa su spinduliavimo smailiais.
Mobiliojo ryšio poveikio metu imuninė sistema susilpnėja ir dėl to, kad baltieji kraujo kūneliai tampa ne tokie judrūs.
Prieš 40 metų žmonės, kenčiantys nuo alergijos, buvo išjuokiami. Alergenų nebuvo galima pamatyti.
Dabar žinoma, kad egzistuoja alergijos, tarp jų – ir alergija žemės riešutams.
Ir net jei aš jų neturiu, šis Klauso gali juos turėti.
Dabar žmonės, kenčiantys nuo elektromagnetinio jautrumo, tampa pajuokos objektu.
Tačiau tai, kad aš neturiu šios problemos, nereiškia, kad kitas jos neturi.
Dabar perduodu žodį šalia manęs sėdinčiai kolegei dr. Monikai Krout. Ji yra kita pranešėja.
Ji studijavo mediciną Marburgo universitete, ten apgynė daktaro disertaciją, o vėliau dirbo vaikų
onkologijos skyriaus rezidente Kelno universitete.
Ji gavo mokslinių tyrimų stipendijas onkologijos ir hematologijos srityje Makso Plancko institute Miunchene, taip pat
Teksaso universitete ir Sveikatos mokslų centre Hiustone.
Ji reguliariai vyksta į komandiruotes užsienyje – į Filipinus, Indiją, Nepalą ir Tanzaniją.
Monika Krout dirbo bendrosios praktikos gydytoja savo pačios gamtos mokslų sričiai orientuotoje klinikoje ir vykdo mokslinius
tyrimus elektromagnetinio jautrumo srityje, ypač tyrinėdama širdies ritmo kintamumo ir mobiliojo ryšio spinduliavimo sąsają.
Nuo 2021 m. ji gauna ankstyvosios pensijos išmokas, yra našlė, trijų suaugusių vaikų motina ir jau močiutė.
Kartu su savo gyvenimo partneriu ji Eifelio regione valdo upėtakių ūkį, kuriame augina daugiausia
upėtakius, taip pat keletą kitų gyvūnų, ir užsiima nykstančių gyvūnų bei augalų rūšių išsaugojimu.
Labai nekantriai laukiame, brangioji Monika, tavo pranešimo tema „Elektromagnetiniam spinduliavimui jautrūs pabėgėliai savo
šalyje“, kuriame taip pat pasakosi apie savo pačios labai slegiančius išgyvenimus, susijusius su elektromagnetiniu
jautrumu ir vyro mirtimi. Leisk man perduoti tau žodį.
Pirmiausia norėčiau padėkoti už tai, kad klausotės, ir tikiuosi, kad visi dar turite šiek tiek jėgų, kad galėtumėte
čia praleisti paskutines dvidešimt minučių kartu su manimi.
Mano tema – „Pabėgėliai savo pačių šalyje“, tiesiog… taip, aš čia esu dėl dviejų priežasčių… tai tiesiogiai susiję su manimi.
Jau tris savaites rimtai ruošiausi, kad čia galėčiau iš tikrųjų viską atlikti.
Su inhaliatoriumi, bet dabar aš tikrai čia.
Mano vyras susirgo šia liga, jis mirė nuo jos, o savo praktikoje turėjau tiek daug elektrosensibilumo kenčiančių pacientų, tiek
daug pagalbos prašymų, kuriems iš tikrųjų negalėjau padėti, nes politikai nesutiko
bendradarbiauti, ir būtent dėl to dabar aš esu čia.
Pabėgėliai savo pačių šalyje. Simbolis – kolibris geltonoje širdyje – yra pasaulinis ženklas, reiškiantis
mus, žmones, sergančius EHS; taip mes jį trumpai vadiname.
Taip, aš net nežinau, kas iš viso žino, ką reiškia „kolibris“, kokie tai nuostabūs gyvūnai.
Tyrinėdami kolibris, pastebime, kad miško gaisro metu kolibriai yra vieninteliai gyvūnai, kurie nebėga.
Visi gyvūnai išskrido, visi žmonės išėjo, o kolibris daro kažką ypatingo – jis skrenda prie artimiausios upės
ir lašą po lašo neša vandenį, kad užgesintų miško gaisrą.
Ir man kilo mintis, kai dabar čia sėdžiu.
Oho, vau, mes jau čia esame – nežinau, kiek kolibrių, kurie lašas po lašo stengiamės kovoti su šia istorija, su mobiliojo
ryšio keliamu pavojumi, žalingomis vakcinomis ir viskuo kitu – ir tiesiog kviečiu klausytojus internete tapti kolibriais.
Viską pagardinkime širdimi. Širdis ir protas yra neatsiejami, ir manau, kad kai ką nors
darome, turėtume visada į tai žiūrėti tik iš širdies.
Ir, žinoma, visada vadovaujantis protu – priimame pagrįstus sprendimus, ir man visiškai aišku, kad mobiliojo
ryšio atsisakyti negalime, tačiau yra galimų sprendimų, todėl galime bendradarbiauti. Tai įmanoma.
Trumpas kontekstas: man geltona spalva atrodo įdomi.
Anksčiau, kaip daugelis iš mūsų, vyresniosios kartos atstovų, dar prisimena, veikė anglių kasyklos, ir ten į kasyklas
buvo nuleidžiami kanarėlės – geltoni kanarėliai – narveliuose.
O kai jiems trūkdavo oro, tai tapdavo pavojinga, ir tada kalnakasiai turėjo išeiti iš kasyklos.
Ir manau, kad daugelis iš mūsų, elektromagnetinio jautrumo turinčių žmonių – tai paaiškinsiu vėliau – esame šiek tiek
panašūs į tuos kanarėlius ir galbūt esame tarsi nedidelis įspėjimas apie tai, kas gali nutikti
ir kitiems žmonėms. Bet nebūtinai – tai svarbu!
Daugelis mūsų, kenčiančių nuo šios ligos, bėga į rūsius, nes įprastuose butuose jie nebegali miegoti.
Miegoti, dirbti. O rūsiuose kartais baisu, ten nėra gražu.
Jie bėga iš butų į mišką.
Aš pats, net nežinau, gal dvejus ar trejus metus miegojau miške esančioje 2 x 2 metrų raudonoje trobelėje, kai
lauke buvo -20 °C, nes nebegalėjau ištverti be elektros.
Aš nebeiškentėjau „Funk“, bet vėl sugebėjau – vos išsisukau.
Daugelis persikelia, ieškodami atsakymo į klausimą: „Kur dar galime eiti?“
Toks buvo ir gyvenimas mano kabinete iki 2021 m., daugelis iš mūsų neteko darbo, o juk galėjome tiek daug nuveikti.
Mes esame mokytojai, mes esame gydytojai, mes esame auklėtojai, mes esame slaugytojai, mes esame statybininkai,
mes galime tiek daug, mes galėtume būti pridėtinė vertė.
O kai kurie žmonės nemato kito išeities, kaip tik nusižudyti.
Taip pat buvo ir su mano vyru: kai buvo padidinta spinduliuotė, jis virė virtuvėje, o aš jam pasakiau:
„Prašau, eik į rūsį, radiacija padidėjusi.“ O jis atsakė: „Žinai, aš daugiau nenoriu.“ Taip viskas prasidėjo, bent jau filme.
Be to, kaip ką tik pasakojo Klausas Buchneris, tai nepakeliamas skausmas, ir tai tiesiog kalėjimas, iš kurio neįmanoma ištrūkti.
Kai susidūriau su elektromagnetiniu jautrumu – manau, tai buvo 2013 m. – pagalvojau: „Na, ar tai dabar tik įsivaizdavimas?“
„Ar žmonės tikrai kažką jaučia? To nematyti, to nejaučiama? Ar tikrai taip yra?“
Federalinė radiacinės saugos tarnyba teigia, kad tai – tik galvos reikalas.
Ir žmonės atsakė: „Ne, iš tikrųjų, mes susiduriame su šia problema.“ Ir dabar mes gilinamės į šį klausimą.
Būtent, ta geltona kėdė. Daugelis iš mūsų nebegalėjo išeiti, o ta geltona kėdė simbolizuoja visus žmones
visame pasaulyje, kurie norėtų čia būti, bet negali.
Esu žmogus, dirbu mokslo srityje, ir kai ką nors sužinau, visada noriu žinoti: ar tai tiesa, ar ne.
Be to, aš visada atlieku bandymus su savimi, nes tada galiu įsitraukti į diskusiją.
Taigi, ką aš padariau? Įsigijau radijo bangų ilgalaikio matavimo prietaisą.
Atsisėdau mūsų kabinete, kuris buvo izoliuotas.
Aš pasikviečiau kolegą, kuris atliko galvos kraujagyslių doplerio tyrimą, ir jam pasakiau:
„Prašau patikrinti dešinę vidurinę smegenų arteriją, kairę vidurinę smegenų arteriją ir, kai atsidarys kabineto durys
ir pasigirs radijo signalas, pažiūrėk, ar ką nors matome.“
Taip, jis kažką pastebėjo – apačioje matyti šie pailgėję pikai.
Šie piko rodikliai reiškia, kad kiekvieną kartą, kai atsidarydavo klinikos durys (keturis kartus), kraujo srautas per mano dešinę,
vidurinę smegenų arteriją sumažėdavo arba visiškai nutrūkdavo, ir tai pasireikšdavo tik dešinėje, o ne kairėje pusėje.
Aš niekada nebūčiau galėjęs to paveikti. Kai radijo bangų poveikis išnyko, čia vėl puikiai matyti normalūs kraujo
srauto rodikliai abiejose smegenų arterijose, o tai reiškia: kraujagyslių susiaurėjimas dėl radijo bangų poveikio.
Man – dešinėje, kitam – kairėje, o kitiems žmonėms galbūt visur.
Kitas bandymas: čia, čia aš vaikščiojau mišku ir tikrinau savo širdies ritmą.
Man, daugiau nei 1 000 žmonių, lamoms, alpakoms – žmonėms ne tik prijungiau EKG aparatą, bet ir tuo pačiu metu ant rankos uždėjau
dozimetrą, kuris atliko ilgalaikį lygiagretųjį registravimą.
Tai reiškia, kad galėjau matuoti širdies ritmą pagal radiacijos lygį. O dabar viskas tampa įdomu.
Čia matome šiuos smailius įrašuose, ir jie sutampa su spinduliavimo smailiais. Tai gana gerai matyti.
Su viena išimtimi: čia mano širdies ritmas pagreitėja – ne dėl to, kad ten buvo spinduliuotė, o dėl to, kad
miške yra kalnas, kurio įveikimas man nebuvo toks varginantis kaip radijo bangų spinduliuotės poveikis.
Tas pats pasakytina ir apie lamas bei alpakas – jos nesugeba atskirti transliavimo bokšto nuo medžio.
Tada mano pirmtakas Klausas maloniai papasakojo apie kraujo tyrimus.
Ir man tai buvo apibūdinta taip: paimame kraujo mėginį, žmones veikiame spinduliuote, vėl
paimame kraujo mėginį – kraujas pasikeičia.
Tada įsikišo pramonė ir pasakė: „Ach, žmonės, kraujo krešėjimas įvyksta dėl antrojo kraujo paėmimo.“
Ir tada pagalvojau: žinote ką, padarysime kitaip.
Aš paimu kraują, paimu du mėgintuvėlius ir du dangtelius.
Vieną stiklinę išjungiu „Funk“, antrąją – ne, lygiagrečiai.
Tada pažiūriu, kas vyksta, naudodamas tamsaus lauko mikroskopą. Tai ir pažiūrėkime.
Čia matome neapšvitintą kraują, matome baltąjį kraujo kūnelį – tai tas mažas baltas padarėlis viršuje, kuris ieško
bakterijų ir kenksmingų medžiagų ir taip leidžiasi į kelionę, kad kovotų su kenkėjais arba apsaugotų žmogų nuo jų.
Na, dabar pažiūrėkime toliau – tuoj pat pamatysime tą patį to paties tiriamojo kraują, paimtą tuo pačiu metu – štai jis.
Ir čia matome skirtumą. Raudonieji kraujo kūneliai yra susikaupę į gumulus.
Mes vis dar matome mūsų mažą baltą kraujo kūnelį, pasislėpusį viduryje, tarp kitų, bet
jis visiškai nieko nedaro – arba beveik nieko.
Tai reiškia: mobiliojo ryšio poveikio sąlygomis imuninė sistema susilpnėja ir dėl to, kad baltieji kraujo
kūneliai tampa ne tokie judrūs. Ar tai logiška? (Publika: Taip)
Gerai, tęskime. Tada atėjo pacientė, dailės mokytoja, ir pasakė:
„Žinote, aš jums nupiešiu gražų paveikslą.“
Ir tai čia parodau, dėkodamas tai poniai, jei ji žiūri.
Paveikslo viršutinėje dalyje matome degalų kolonėlę, kuri šiais laikais galbūt ne visai tinka, taip pat
matome sveiką spinduliuotę ir sveikus kraujo kūnelius.
Degalų čiaupas gerai aprūpinamas krauju, o širdis džiaugiasi geru benzino ir deguonies tiekimu.
Apatinėje dalyje matome dirbtinę spinduliuotę.
Kraujas yra sutirštėjęs, todėl, žinoma, teka lėčiau, o kraujagyslės yra susiaurėjusios, įtemptos – kaip Klausas
labai taikliai apibūdino, kai į organizmą patenka kalcis.
Jūs prisimenate tą ląstelių kalcio reiškinį... Kalcis siunčia ląstelei signalą: „Prašau, raumenys, susitraukite.“
Kraujagyslės yra apsuptos raumenų ir susitraukia.
Naudojantis mobiliojo ryšio tinklais kraujotaka širdyje, smegenyse ir inkstuose yra žymiai
silpnesnė, todėl žmonės gauna mažiau deguonies.
Ir būtent tai yra mano vyro istorija, kurią norėčiau čia trumpai papasakoti, nes manau, kad tai svarbu.
Tą dieną mano vyras pasakė: „Aš daugiau nebegaliu!“, po to jį ištiko insultas ir epilepsijos priepuoliai.
Aš jį nuvežiau į ligoninę prieš jo valią, su izoliacinėmis antklodėmis ir apsaugine įranga, kuri ten buvo iškart išmesta.
Ligoninėje jis visiškai įkrito į komą.
Buvo atliktas kompiuterinis tomografijos tyrimas, smegenys atrodė kaip Salfordo smegenys,
kurias ką tik parodė Klausas – žiurkės smegenys.
Smegenys buvo visiškai išdaužytos, o blogiausia buvo tai, kad mano vyrui jau nebuvo galima teikti dirbtinio kvėpavimo. Kodėl?
Diafragma yra raumuo, kuris giliai įkvepia ir iškvepia.
Mano vyro diafragma buvo įtempta.
Ir nesvarbu, kokiu ventiliacijos slėgiu buvo tiekiamas deguonis per deguonies kanulę, jį buvo galima
paguldyti ant pilvo, bet jo jau nebebuvo įmanoma ventiliuoti.
Taip. Inkstai nustojo veikti. Kodėl?
Inkstus aprūpina krauju maži inkstų kraujagyslės, kurias savo ruožtu supa raumenys.
Dėl spazmų inkstai nebegalėjo atlikti filtravimo funkcijos.
Jis patyrė inkstų nepakankamumą. Plaučiai nebegavo deguonies ir t. t., ir t. t.
Dirbtinis maitinimas, viskas. Šešias savaites kovojau: „Prašau, perkelkite jį į kitą kambarį.“
Buvau etikos komisijoje. Po šešių savaičių jis persikėlė iš vietos, kur spinduliavimas siekė 4
000 μW/m², į kambarį, kuriame beveik nieko nebuvo.
Po trijų valandų jam pavyko pradėti dirbtinį kvėpavimą. Kitą dieną jis pradėjo kvėpuoti
savarankiškai, o po savaitės jau sėdėjo vežimėlyje.
Galėjome pradėti logopedijos užsiėmimus, kineziterapiją, viską, ir inkstų rodikliai greitai pagerėjo.
Pasiimti jį namo nebuvo įmanoma – turėjau tris vaikus (mokyklinio amžiaus), o slaugytojo neturėjau, nes jam nuolat
reikėdavo atlikti aspiraciją, taigi gyvenome bendrabutyje su kitais kvėpavimo aparatą naudojančiais žmonėmis.
Pagal sutartį, nustatyta raštu: izoliuotas kambarys, be radijo ryšio.
Po dviejų savaičių atėjo naktinė slaugytoja Birgit: „Turiu teisę į savo „Wi-Fi“.“ – Taip!
Naktį miegojau pas savo vyrą, ryte aštuntą valandą turėjau eiti į kabinetą, pasakiau seseriai Birgit:
„Iki 22.00 val. vakare, užrakinsime duris, aš pats tai padarysiu.“
„Bet tada nutrūks „Wi-Fi“, jūs mano vyrą išsiurbsite, o aš rytoj turiu eiti į darbą.“
Ryte, antrą valandą, suveikė signalizacija, o mano vyras buvo ten, kur ir anksčiau. Jis nuo to taip ir neatsigavo.
Prieš keturiasdešimt metų žmonės, kenčiantys nuo alergijos, buvo išjuokiami. Alergenų nebuvo galima pamatyti,
Dabar žinoma, kad egzistuoja alergenai, taip pat ir alergija žemės riešutams.
Ir net jei aš jų neturiu, šis Klauso gali juos turėti.
Dabar žmonės, kenčiantys nuo elektromagnetinio jautrumo, tampa pajuokos objektu.
Tačiau vien tai, kad aš neturiu šios problemos, nereiškia, kad kitas jos neturi.
O gydymo galimybės, ir tai galiu jums pasakyti, yra tikrai ribotos.
Aš labai, labai stengiausi, bet svarbiausia yra ekspozicijos profilaktika.
Žmonės pirmiausia turi atsikvėpti, kad galėtų vėl įkvėpti oro, raumenys turi atsipalaiduoti, ir tik tada galėsime
jiems suteikti deguonies, vitaminų, mineralų ir kitų medžiagų.
Bet svarbiausia – ir aš nežinau nė vieno, kur būtų kitaip – yra tai: atsijungti nuo radijo.
Ir čia, kaip ir čia, turime savo pagalbines priemones.
Be jų neišsiversime. Juos pavadinau „būtinais vaistais“.
Taigi, tai reiškia elektrohipersensibilumą, pabandysiu tai apibūdinti kitaip – viešajame transporte galėtume jaustis
gerai, galėtume dalyvauti renginiuose, galėtume, galėtume, jei būtų sudarytos nedidelės sąlygos. Ir aš kartą paskaičiavau.
Jei tikėsime Australijos tyrimu, 17 % suaugusiųjų yra jautrūs elektromagnetiniams laukams, vien ligoninėje, kurioje yra 500
pacientų, turime 85 tokius pacientus; jei padalinsime šį skaičių iš trijų – juk turime triviečius
kambarius – gausime dvidešimt aštuonis kambarius.
Mes galėtume lengvai užpildyti dvi stotis žmonėmis, sergančiais aplinkos sukeltomis ligomis, gydytojais, kurie dėl to kenčia,
slaugytojais, kurie dėl to kenčia, ir nors mūsų slaugos problemos tai neišspręstų, galėtume šiek tiek palengvinti padėtį.
Tas pats galioja ir vaikų darželiams, ir mokykloms.
Taip, mūsų ekonominė padėtis galėtų būti daug geresnė, nes dauguma iš mūsų, jautrių elektromagnetiniams
laukams, norime dirbti. Norime būti visuomenės dalimi.
Buvo aptarta, kaip galima sumažinti spinduliavimą, todėl prašau visų:
Padėkite mums atkreipti dėmesį į elektromagnetinio jautrumo problemą, kad mes – ir aš kalbu visų mūsų vardu – vėl rastume
savo vietą jūsų visuomenėje, kad kartu žengtume į sveiką ateitį ir kad mums vis mažiau reikėtų geltonų kėdžių. Ačiū už dėmesį.