Kad radiācijas slodze bija pazudusi, abās smadzeņu artērijās atkal varēja skaidri redzēt normālus asins plūsmas rādītājus.
Tas nozīmē: asinsvadu sašaurinājums zem radiostacijas. Man labajā pusē, citam kreisajā, citiem cilvēkiem varbūt visur.
Man izdevās izmērīt sirdsdarbības frekvenci, izmantojot starojuma iedarbību. Un tagad kļūst aizraujoši.
Šeit mēs redzam šos maksimumus ierakstos. Un tie sakrīt ar starojuma maksimumiem.
Mobilā sakaru ietekmē imūnsistēma tiek vājināta arī tādēļ, ka balto asins šūnu kustīgums samazinās.
Pirms 40 gadiem cilvēkus ar alerģijām izsmēja. Alergēnus nevarēja redzēt.
Tagad ir zināms, ka pastāv alerģijas, tostarp arī zemesriekstu alerģija.
Un pat ja man tās nav, tad Klausam šeit tās var būt.
Tagad cilvēkus ar elektromagnētisko hipersensitivitāti izsmej.
Taču tas, ka man šādas problēmas nav, vēl nenozīmē, ka arī citiem tās nav.
Tagad es nododu vārdu manai kolēģei, Dr. Monikai Kroutai, kas sēž man blakus. Viņa ir nākamā referente.
Viņa studēja medicīnu Marburgas Universitātē, tur ieguva doktora grādu un pēc tam strādāja par ārsta
asistentu bērnu onkoloģijas nodaļā Ķelnes Universitātē.
Viņa saņēma pētniecības stipendijas onkoloģijas un hematoloģijas jomā Maks Planka institūtā Minhenē, kā arī
Teksasas Universitātē un Veselības zinātņu centrā Hjūstonā.
Viņai ir bijuši regulāri komandējumi uz ārzemēm — uz Filipīnām, Indiju, Nepālu un Tanzāniju.
Monika Krout strādāja par ģimenes ārsti savā privātpraksē, kuras darbība bija vērsta uz dabaszinātnēm, un veic pētījumus
elektromagnētiskās hipersensitivitātes jomā, jo īpaši par sirdsdarbības variabilitātes un
mobilo sakaru starojuma savstarpējo saistību.
Kopš 2021. gada viņa ir devusies priekšlaicīgā pensijā, viņa ir atraitne, trīs pieaugušo bērnu māte un jau arī vecmāmiņa.
Kopā ar savu dzīvesbiedru viņa vada forelu audzētavu Eifelas reģionā, kur galvenā uzmanība tiek pievērsta
forelēm, kā arī dažiem citiem dzīvniekiem un izmiršanas apdraudētu dzīvnieku un augu sugu saglabāšanai.
Mēs ar nepacietību gaidām, mīļā Monika, par tavu referātu ar tēmu „Elektrohipersensitīvie bēgļi savā valstī”, kurā tu
stāstīsi arī par savām ļoti smagajām pieredzēm saistībā ar elektrohipersensitivitāti un sava vīra nāvi. Es nododu tev vārdu.
Pirmkārt, paldies par uzmanību, un es ceru, ka visiem vēl ir nedaudz enerģijas, lai kopā ar
mani pavadītu šeit pēdējās divdesmit minūtes.
Mana tēma ir „Bēgļi savā valstī“, vienkārši… jā, man ir divi iemesli… tas skar arī mani pašu.
Esmu trīs nedēļas nopietni gatavojies, lai šeit varētu pilnībā iesaistīties daudzās lietās.
Ar inhalatoru, bet tagad es tiešām esmu šeit.
Mans vīrs bija skarts, mans vīrs nomira no šīs slimības, un savā praksē esmu ārstējusi tik daudz pacientu ar elektromagnētisko
jutību, saņēmusi tik daudz lūgumu pēc palīdzības, kuriem es patiesībā nevarēju palīdzēt, jo
politiķi nesadarbojās, un tāpēc es tagad esmu šeit.
Bēgļi savā pašu valstī. Kā simbols redzams kolibri dzeltenā sirdī, un tas ir pasaules mēroga simbols
mums, cilvēkiem ar EHS — tā mēs to saucam saīsināti.
Jā, es pat nezinu, kurš vispār zina, ko nozīmē vārds „kolibri”, kādi brīnišķīgi dzīvnieki tie ir.
Pētot kolibri, var secināt, ka meža ugunsgrēka gadījumā kolibri ir vienīgie dzīvnieki, kas neaizbēg.
Visi dzīvnieki ir aizgājuši, visi cilvēki ir aizgājuši, un kolibri dara kaut ko īpašu — viņš lido uz tuvāko upi un
pilienu pa pilienam nes ūdeni, lai nodzēstu meža ugunsgrēku.
Un man ienāca prātā šī doma, tagad, kad es šeit sēžu.
Oho, wow, mēs jau esam šeit – nezinu, cik daudz kolibri mēs esam, kas pilienu pa pilienam cenšamies cīnīties pret šo situāciju,
pret mobilo sakaru radīto apdraudējumu, pret kaitīgajām vakcinācijām un citām lietām – un vienkārši
aicinu arī klausītājus tiešsaistē kļūt par kolibriem.
Viss ir piesātināts ar sirds siltumu. Un sirds un prāts pieder kopā, un es domāju, ka, darot kaut
ko, mums vienmēr jāpieiet tam ar sirds siltumu.
Un, protams, vienmēr rīkojoties saprātīgi, pieņemot pamatotus lēmumus, un man ir pilnīgi skaidrs, ka mobilo
sakaru nevaram atcelt, taču pastāv iespējamie risinājumi, un tādēļ mēs varam sadarboties. Tas ir iespējams.
Īss ievads: man šķiet, ka dzeltenā krāsa ir aizraujoša.
Agrāk — daudzi no mums, vecākiem cilvēkiem, to vēl atceras —, kad vēl bija ogļraktuves, tur uz leju tika nogādāti
kanārijputniņi, dzeltenie kanārijputniņi, kas atradās būros.
Un, ja viņiem vairs nebija gaisa, tad tas bija bīstami, un tad kalnračiem bija jāizkļūst no raktuves.
Un es domāju, ka daudzi no mums, elektromagnētiskās jutības skartajiem — to es paskaidrošu arī vēlāk —, esam nedaudz līdzīgi
šiem kanārijputniņiem un varbūt kalpojam kā neliels brīdinājums par to, kas var notikt arī ar
citiem cilvēkiem. Ne vienmēr notiek, tas ir svarīgi!
Daudzi no mums, kas ciešam no šīs problēmas, patveras pagrabos, jo vairs nevaram gulēt parastajos dzīvokļos.
Lai gulētu, lai strādātu. Un pagrabi dažkārt ir biedējoši, nepatīkami.
Viņi bēg no dzīvokļiem mežā.
Es pats, nezinu, divus vai trīs gadus gulēju mežā divu uz divu metru lielā sarkanā būdiņā pie -20
°C, jo vairs nevarēju izturēt dzīvi bez elektrības.
Es nevarēju izturēt Funk, bet tomēr atkal izdevās — es tikko tikko izkļuvu cauri.
Daudzi pārceļas, meklējot atbildi uz jautājumu: kur vēl varam doties?
Tāda bija arī ikdiena manā praksē līdz 2021. gadam, un daudzi no mums zaudēja darbu, lai gan mums bija tik daudz iespēju.
Mēs esam skolotāji, mēs esam ārsti, mēs esam audzinātāji, mēs esam aprūpētāji, mēs esam celtniecības strādnieki,
mums ir daudz spēju, mēs varētu radīt pievienoto vērtību.
Un daži cilvēki neredz citu izeju kā vien izdarīt pašnāvību.
Un tāpat notika arī ar manu vīru — pēc tam, kad starojuma līmenis tika paaugstināts, viņš
gatavoja ēdienu virtuvē, un es viņam teicu:
„Lūdzu, ej uz pagrabu, starojuma līmenis ir paaugstināts.“ Un viņš teica: „Zini, es
vairs negribu.“ Tas bija sākums, vismaz filmā.
Un arī tas, ko Klauss Buchners tikko patiešām stāstīja, — tās ir nepanesamas sāpes, un tas ir kā cietums, no kura nav izejas.
Kad saskāros ar elektromagnētisko jutību — man šķiet, tas bija 2013. gadā —, es domāju: „Jā, vai tas tagad ir tikai iedomāts?”
„Vai cilvēkiem tiešām kaut kas ir? To nevar redzēt, to nevar sajust? Vai tiešām tā ir?“
Federālā radiācijas aizsardzības aģentūra apgalvo, ka tas ir tikai prāta lieta.
Un cilvēki teica: „Nē, patiešām, mums ir šī problēma.” Un tagad mēs izpētīsim šo jautājumu.
Tieši tā, dzeltenais krēsls. Daudzi no mums vairs nevarēja izkļūt ārā, un dzeltenais krēsls simbolizē visus cilvēkus
visā pasaulē, kuri labprāt būtu šeit, bet nevar šeit atrasties.
Es esmu cilvēks, nāku no zinātnes aprindām, un, ja man kaut kas ienāk prātā, es vienmēr gribu zināt: vai tas ir taisnība vai nē.
Un es vienmēr veicu eksperimentus uz sevi, jo tad varu iesaistīties diskusijā.
Nu, ko es izdarīju? Es iegādājos ilgtermiņa radiofrekvences mērītāju.
Es apsēdos mūsu kabinetā, kas bija norobežots.
Es uzaicināju kolēģi, kurš veica galvas asinsvadu doplerizāciju, un teicu viņam:
„Lūdzu, pārbaudi labo vidējo smadzeņu artēriju, kreiso vidējo smadzeņu artēriju un, kad atvērsies kabineta durvis un
ienāks radio signāls, paskaties, vai mēs kaut ko redzam.“
Jā, viņš kaut ko pamanīja, proti, apakšā redzami šie pagarinātie pīķi.
Šie maksimumi liecina, ka katru reizi, kad atvēra prakses durvis (četras reizes), asins plūsma manā labajā, vidējā
smadzeņu artērijā samazinājās vai pilnībā apstājās, un tas notika tikai labajā, nevis kreisajā artērijā.
Es nekad nebūtu varējis to ietekmēt. Kad radiācijas slodze bija pazudusi, šeit atkal skaidri redzami normāli asins
plūsmas rādītāji abās smadzeņu artērijās, tas nozīmē: asinsvadu sašaurināšanās radiācijas ietekmē.
Man pa labi, otram pa kreisi, citiem cilvēkiem varbūt visur.
Nākamais mēģinājums: Es šeit, šeit gāju cauri mežam un pārbaudīju savu sirdsdarbības frekvenci.
Man, vairāk nekā 1 000 cilvēkiem, lāmām, alpakām — es ne tikai pievienoju cilvēkiem EKG, bet vienlaikus arī piestiprināju
pie rokas dozimetru, kas veica ilgtermiņa paralēlo reģistrēšanu.
Tas nozīmē, ka es varēju izmērīt sirdsdarbības frekvenci, izmantojot starojuma līmeni. Un tagad kļūst aizraujoši.
Šeit mēs redzam šos maksimumus uz ierakstiem, un tie sakrīt ar starojuma maksimumiem. To var diezgan labi redzēt.
Ar vienu izņēmumu: šeit man paaugstinās sirdsdarbība – nevis tāpēc, ka tur bija starojums, bet gan tāpēc, ka
mežā atrodas paugurs, kura pārvarēšana man nebija tik nogurdinoša kā radiofrekvenču starojuma ietekme.
Tas pats attiecas uz lāmām un alpakām, un tās nespēj atšķirt raidītāja mastu no koka.
Tad mans priekšgājējs Klauss laipni pastāstīja par asins analīzēm.
Un to man aprakstīja šādi: mēs paņemam asins paraugu, pakļaujam cilvēkus starojumam, atkal
paņemam asins paraugu, un asins sastāvs mainās.
Tad ieradās pārstāvji no nozares un teica: „Ak, cilvēki, asins recekļošanās notiek tāpēc,
ka tiek veikta otrā asins parauga ņemšana.”
Un tad es nodomāju: zināt ko, mēs to darīsim citādi.
Es ņemu asins paraugu, paņemu divas mēģenes un divus vāciņus.
Vienu glāzi es izslēgšu no Funk, otru — nē, paralēli.
Un tad es ar tumšā lauka mikroskopu apskatu, kas notiek. Un to mēs tagad apskatīsim.
Šeit mēs redzam neapstarotu asins paraugu, mēs redzam balto asins šūnu – tā ir šī mazā balta būtne augšā, kas meklē
baktērijas un kaitīgās vielas un tādējādi dodas ceļā, lai cīnītos pret kaitēkļiem vai aizsargātu cilvēku no tiem.
Labi, tagad turpināsim skatīties, un drīz redzēsim to pašu asins paraugu no tā paša pētījuma
dalībnieka, kas tika paņemts tajā pašā laikā – lūk, tas ir.
Un šeit mēs redzam atšķirību. Sarkanie asinsķermenīši ir salipuši kopā.
Mēs joprojām redzam mūsu mazo balto asins šūnu, kas paslēpusies vidū, pūlī, bet tā vairs neko nedara – vai gandrīz neko.
Tas nozīmē: mobilo sakaru ietekmē imūnsistēma tiek vājināta arī tādēļ, ka balto asins šūnu
kustīgums samazinās. Vai tas ir loģiski? (Publikums: Jā)
Labi, turpināsim. Tad ienāca viena paciente, mākslas skolotāja, un teica:
„Zināt, es jums uzgleznošu skaistu gleznu.“
Un to es šeit parādu, pateicoties šai dāmai, ja viņa to skatās.
Attēla augšējā daļā redzam degvielas uzpildes kolonnu, kas šajā laikā varbūt nav visai piemērota, kā arī
redzam veselīgo starojumu un veselīgās asins šūnas.
Degvielas krānam ir laba asinsapgāde, un sirds priecājas par labu degvielas un skābekļa piegādi.
Apakšējā daļā redzams mākslīgais starojums.
Asinis ir sabiezējušas, tādēļ plūst lēnāk, asinsvadi ir sašaurinājušies un saspringti, kā to ļoti
labi izteica Klauss, runājot par kalcija pieplūdumu.
Jūs atceraties par šūnu kalciju... tas nosūta šūnai signālu: „Lūdzu, muskuļi, saspringieties.“
Asinsvadi ir apņemti ar muskuļiem, un tie saspringst.
Sirds, smadzeņu un nieru asinsapgāde mobilo sakaru ietekmē ir ievērojami vājāka, un cilvēki saņem mazāk skābekļa.
Un tieši tas ir stāsts par manu vīru, ko es šeit vēl gribētu īsumā pastāstīt, jo man tas šķiet svarīgi.
Minētajā dienā mans vīrs teica: „Es vairs nevēlos!”, pēc kā viņam iestājās insults un epilepsijas lēkmes.
Es viņu nogādāju slimnīcā pret viņa gribu, izmantojot aizsargsegas, kuras tur tika nekavējoties izmestas.
Viņš slimnīcā pilnībā iegrima komā.
Bija veikta datortomogrāfija, un smadzenes izskatījās tāpat kā Salforda smadzenes,
kuras Klauss tikko parādīja – žurkas smadzenes.
Smadzenes bija pilnībā caurumotas, un vissliktākais bija tas, ka vairs nebija iespējams
nodrošināt manam vīram mākslīgo elpošanu. Kāpēc?
Diafragma ir muskulis, kas dziļi ieelpo un izelpo.
Mana vīra diafragma bija saspringusi.
Un neatkarīgi no tā, cik lielu ventilācijas spiedienu pievadīja caur skābekļa kanulu, viņu varēja nolikt
uz vēdera, bet vairs nebija iespējams viņu ventilēt.
Jā. Nieres vairs nedarbojas. Kāpēc?
Nieres apgādā mazi nieru asinsvadi, kurus savukārt apņem muskuļi.
Sasprindzinājuma dēļ nieres vairs nespēja veikt filtrēšanu.
Viņam bija nieru mazspēja. Plaušas vairs nesaņēma skābekli utt. utt.
Mākslīgā barošana, viss. Sešas nedēļas es cīnījos: „Lūdzu, aizvediet viņu uz citu telpu.“
Es biju ētikas komisijā. Pēc sešām nedēļām viņš no 4 000 μW/m² nonāca telpā, kurā gandrīz nekas nebija.
Pēc trim stundām viņam varēja veikt mākslīgo elpināšanu. Nākamajā dienā viņš sāka elpot
pats, un pēc nedēļas jau sēdēja ratiņkrēslā.
Mēs varējām sākt logopēdiju, fizioterapiju un visu pārējo, un nieru rādītāji ātri uzlabojās.
Viņu nevarēju ņemt mājās — man bija trīs bērni (skolas vecumā), nebija aprūpētāja, jo viņam vienmēr bija
jāveic aspirācija, tāpēc dzīvojām kopā ar citiem, kam bija nepieciešama elpošanas palīdzība.
Saskaņā ar līgumu, kas fiksēts rakstveidā: izolēta istaba, bez bezvadu interneta.
Pēc divām nedēļām ieradās naktsmāsa Birgita: „Man ir tiesības uz savu bezvadu internetu.“ – Jā!
Naktī gulēju pie vīra, rītā pulksten astoņos man bija jādodas uz praksi, teicu māsiņai Birgitai:
„Līdz vakarā plkst. 22.00, mēs aizvērsim durvis, es to izdarīšu pats.
„Bet tad pazudīs Wi-Fi, jūs izsūksiet manu vīru, man rīt jāiet uz darbu.“
Pulksten divos no rīta atskanēja trauksme, un mans vīrs bija tur, kur bija iepriekš. No tā viņš vairs neatguvās.
Pirms četrdesmit gadiem cilvēkus ar alerģiju izsmēja. Alergēnus nevarēja redzēt,
Tagad ir zināms, ka pastāv alergēni, tostarp arī zemesriekstu alerģija.
Un pat ja man tās nav, tad Klausam šeit tās var būt.
Tagad cilvēkus ar elektromagnētisko hipersensitivitāti izsmej.
Bet tikai tāpēc, ka man šādas problēmas nav, tas vēl nenozīmē, ka arī citiem tās nav.
Un ārstēšanas iespējas, to es varu jums pateikt, patiešām ir ierobežotas.
Esmu daudz, daudz mēģinājis, bet vissvarīgākā ir ekspozīcijas profilakse.
Cilvēkiem vispirms jāatgūstas no stresa, lai varētu atkal brīvi elpot; muskuļiem vispirms jāatslābst, un tikai tad mēs varam
palīdzēt ar skābekli, vitamīniem, minerālvielām un citām vielām.
Bet vissvarīgākais — un es nezinu nevienu, kam būtu citādi — ir: izkāpt no šīs rutīnas.
Un tad mums šeit, tāpat kā man šeit, ir mūsu palīgrīki.
Bez tām neiztikt. Es tos esmu nosaucis par „nepieciešamajiem medikamentiem“.
Tātad, tas nozīmē „elektrohipersensitīvs“ – es to definēšu citādi: mēs varētu justies labi sabiedriskajā transportā,
mēs varētu apmeklēt pasākumus, mēs varētu, varētu, ja tiktu radīti nelieli priekšnosacījumi. Un es kādreiz aprēķināju.
Ja ticam Austrālijas pētījumam, 17 % pieaugušo ir jutīgi pret elektromagnētisko starojumu, tad vien slimnīcā, kurā ir 500
pacienti, mums sanāk 85 skartie cilvēki; ja to sadalām uz trīs — jā, mums ir trīsvietīgas
palātas —, tad sanāk divdesmit astoņas palātas.
Mēs varētu viegli piepildīt divas stacijas ar cilvēkiem, kuri cieš no vides izraisītām slimībām, ar ārstiem, kuri cieš
no tām, ar aprūpētājiem, kuri cieš no tām, un mēs nebūtu atrisinājuši mūsu aprūpes problēmu, bet varētu to atvieglot.
Tas pats attiecas uz bērnudārziem un skolām.
Jā, mūsu ekonomiskā situācija varētu būt daudz labāka, jo lielākā daļa no mums, kas cieš no elektromagnētiskās
jutības, vēlamies strādāt. Mēs vēlamies būt sabiedrības daļa.
Tika apspriests, kā ir iespējams samazināt starojumu, tāpēc es lūdzu visus:
Palīdziet mums panākt, lai elektromagnētiskā hipersensitivitāte kļūtu pamanāma, lai mums — un es runāju visu mūsu vārdā — atkal
būtu sava vieta jūsu sabiedrībā un lai mēs kopā virzītos uz veselīgu nākotni, kurā mums arvien mazāk
būs vajadzīgi dzeltenie krēsli. Paldies par uzmanību.