Når strålebelastningen var borte, ser man igjen normale gjennomstrømningsverdier i begge hjernearteriene.
Det vil si: åreforsnævring under påvirkning av radiobølger. Hos meg på høyre side, hos den
andre på venstre side, hos andre kanskje overalt.
Jeg klarte å måle hjertefrekvensen ved hjelp av stråleeksponering. Og nå blir det spennende.
Her ser vi disse toppene på registreringene. Og de stemmer overens med strålingstoppene.
I forbindelse med mobilbruk svekkes immunforsvaret også ved at de hvite blodcellene ikke lenger er like bevegelige.
For 40 år siden ble folk med allergi latterliggjort. Man kunne ikke se allergener.
Nå vet man at det finnes allergier, blant annet peanøttallergi.
Og selv om jeg ikke har dem, kan Klaus her få dem.
Nå blir folk med elektrosensitivitet latterliggjort.
Men bare fordi jeg ikke har dette problemet, er det ikke noe bevis på at den andre ikke har det.
Jeg gir nå ordet videre til min kollega Dr. Monika Krout, som sitter ved siden av meg. Hun er neste foredragsholder.
Hun studerte medisin ved Universitetet i Marburg, tok doktorgraden der og jobbet deretter som assistentlege
ved barneonkologisk avdeling ved Universitetet i Köln.
Hun mottok forskningsstipendier innen onkologi og hematologi ved Max-Planck-instituttet i München, samt ved
University of Texas og Health Science Center i Houston.
Hun har gjennomført jevnlige utenlandsoppdrag på Filippinene, i India, Nepal og Tanzania.
Monika Krout drev sin egen naturvitenskapelig orienterte praksis som spesialist i allmennmedisin og forsker på
elektrohypersensitivitet, særlig på sammenhengen mellom hjertefrekvensvariabilitet og mobilstråling.
Hun har vært førtidspensjonert siden 2021, er enke, mor til tre voksne barn og allerede bestemor.
Sammen med samboeren driver hun en ørretgård i Eifel, med hovedvekt på ørret, samt noen få andre dyr, og
bevaring av dyre- og plantearter som er truet av utryddelse.
Vi gleder oss veldig til kjære Monika, på foredraget ditt med temaet «Elektrohypersensitive flyktninger i sitt eget land», der
du også forteller om dine egne svært tyngende opplevelser knyttet til elektrohypersensitivitet
og din manns død. Jeg gir ordet til deg.
Først og fremst takk for at dere lytter, og jeg håper alle har litt energi igjen til å være med meg her de siste tjue minuttene.
Temaet mitt er «Flyktninger i eget land», ganske enkelt … ja, jeg er jo det av to grunner … jeg er selv berørt.
Jeg har nå brukt tre uker på å forberede meg grundig, slik at jeg virkelig kan være til stede her med mange ting.
Med inhalator, men nå er jeg virkelig her.
Min mann var rammet, min mann døde av det, og i min praksis har jeg hatt så mange elektrosensitive pasienter, mottatt så mange
rop om hjelp som jeg ikke virkelig kunne hjelpe med, fordi politikerne ikke har stilt opp
– og derfor er jeg her nå, i første omgang.
Flyktninger i sitt eget land. Symbolet er en kolibri i et gult hjerte, og dette er det globale symbolet
for oss med EHS – det er det vi kaller det i kortform.
Ja, jeg vet ikke hvem som i det hele tatt vet hva en kolibri er, og hvilke fantastiske dyr de er.
Når man ser nærmere på kolibrien, oppdager man at kolibriene er de eneste dyrene som ikke flykter ved en skogbrann.
Alle dyrene er borte, alle menneskene er borte, og kolibrien gjør noe helt spesielt: den flyr til den nærmeste
elven og henter dråpe for dråpe for å slukke skogbrannen.
Og ideen kom til meg mens jeg sitter her nå.
Jøss, wow, her er vi allerede – jeg vet ikke hvor mange kolibrier vi er som, dråpe for dråpe, prøver å bekjempe denne situasjonen,
faren ved mobilnettet, skadelige vaksiner og alt mulig annet – og jeg inviterer ganske enkelt
også lytterne på nettet til å være kolibrier.
Det hele krydret med hjerte. Og hjerte og fornuft hører sammen, og jeg mener at når vi gjør
noe, bør vi alltid gå til verks med hjertet først.
Og selvfølgelig må vi alltid bruke fornuften når vi skal ta fornuftige beslutninger, og det er helt klart for meg at
vi ikke kan avskaffe mobiltelefoni, men det finnes mulige løsninger, og derfor kan vi samarbeide. Det er mulig.
Kort bakgrunn: Jeg synes fargen gul er spennende.
Før i tiden – det er det mange av oss eldre som fortsatt husker – fantes det gruver, og der tok man
med seg kanarifugler, gule kanarifugler, ned i bur.
Og når de ikke fikk luft lenger, ble det farlig, og da måtte gruvearbeiderne komme seg ut av gruven.
Og jeg tror at mange av oss som er elektrosensitive – det skal jeg forklare senere – er litt som disse kanarifuglene,
og kanskje et lite forvarsel om hva som også kan skje med andre mennesker. Ikke nødvendigvis, det er viktig!
Mange av oss som er rammet, søker tilflukt i kjelleren fordi vi ikke lenger klarer å sove i de vanlige leilighetene.
Til å sove, til å jobbe. Og kjellere kan noen ganger være skumle, ikke hyggelige.
De flykter fra leilighetene og ut i skogen.
Jeg har selv – jeg vet ikke helt – sovet i to eller tre år i en rød hytte på to ganger to meter i
skogen ved -20 °C, fordi jeg ikke orket strøm lenger.
Jeg klarte ikke å holde ut med Funk, men jeg klarte det likevel – jeg klarte akkurat å komme meg gjennom.
Mange flytter på jakt etter nye steder – hvor kan vi dra hen nå?
Slik var også hverdagen i min praksis frem til 2021, og mange av oss mistet jobben, og vi kunne ha gjort så mye.
Vi er lærere, vi er leger, vi er barnehageansatte, vi er pleiere, vi er
bygningsarbeidere – vi kan så mye, vi kunne være en ressurs.
Og noen mennesker ser ingen annen utvei enn å ta livet av seg.
Og slik var det også med mannen min: Etter at stråledosen ble økt, sto han og laget mat på kjøkkenet, og jeg sa til ham:
«Gå ned i kjelleren, strålingen er forhøyet.» Og han sa: «Vet du, jeg orker ikke mer.» Det var begynnelsen, slik det er i filmen.
Og det Klaus Buchner nettopp fortalte, er at det er uutholdelige smerter, og at det rett og
slett er et fengsel man ikke kommer seg ut av.
Da jeg ble konfrontert med elektrosensitivitet – jeg tror det var i 2013 – tenkte jeg: «Ja, er dette bare innbilning?»
«Har folk virkelig noe? Man ser det ikke, man merker det ikke? Eller er det virkelig slik?»
Det føderale strålevernbyrået sier at det er noe som foregår i hodet.
Og folk har sagt: «Nei, faktisk har vi dette problemet.» Og nå skal vi se nærmere på dette spørsmålet.
Nettopp, den gule stolen. Mange av oss kunne ikke lenger komme oss ut, og den gule stolen symboliserer alle mennesker over
hele verden som gjerne ville vært her, men ikke kan være det.
Jeg er et menneske, jeg har bakgrunn fra forskningsverdenen, og når jeg kommer over noe, vil jeg
alltid vite: Stemmer det, eller stemmer det ikke?
Og jeg gjør alltid egne forsøk, for da kan jeg være med å diskutere.
Så, hva har jeg gjort? Jeg har skaffet meg et langtidsmåleinstrument for radio.
Jeg satte meg ned i vårt kontor, som var avskjermet.
Jeg bestilte en kollega som utførte en dopplerundersøkelse av blodårene i hodet, og sa til ham:
«Vennligst sjekk den høyre midtre hjernearterien og den venstre midtre hjernearterien, og se om vi kan se noe
når døren til legekontoret åpnes og signalet kommer inn.»
Ja, han har sett noe, og man kan faktisk se disse forlengede toppene der nede.
Disse toppene betyr at hver gang døren til legekontoret åpnet seg (fire ganger), ble blodstrømmen gjennom min høyre,
midtre hjernearterie redusert eller opphørte helt – og dette gjaldt kun den høyre, ikke den venstre.
Jeg kunne aldri ha påvirket dette. Når strålebelastningen var borte, ser man her igjen normale gjennomstrømningsverdier
i begge hjernearteriene, noe som betyr at det oppstår karinnsnevring under stråleeksponering.
Hos meg til høyre, hos den andre til venstre, hos andre kanskje overalt.
Neste forsøk: Her har jeg gått gjennom skogen og målt pulsen min.
Hos meg, hos over 1 000 personer, hos lamaer og alpakkaer, og jeg koblet ikke bare et EKG til dem, men festet samtidig et dosimeter
på armen deres, som foretok en langvarig parallellregistrering.
Det vil si at jeg kunne måle hjertefrekvensen ved hjelp av stråleeksponeringen. Og nå blir det spennende.
Her ser vi disse toppene på opptakene, og de stemmer overens med strålingstoppene. Det ser man ganske tydelig.
Med ett unntak: Her stiger pulsen min – ikke fordi det var stråling der, men fordi det ligger en ås i skogen som
ikke var like anstrengende for meg som strålingsbelastningen.
Det samme gjelder lamaer og alpakkaer, og de kan ikke skille en sendemast fra et tre.
Da fortalte min forgjenger, Klaus, så snilt om blodprøvene.
Og det ble beskrevet for meg slik: Vi tar blodprøver, utsettes folk for stråling, tar blodprøver igjen, og blodet endrer seg.
Så kom industrien og sa: «Å, folkens, blodproppene skyldes den andre blodprøvetakingen.»
Og da tenkte jeg: Vet dere hva, vi gjør det annerledes.
Jeg tar blodprøve, tar to reagensglass og to dekkplater.
Det ene glasset setter jeg i Funk, det andre setter jeg ikke i Funk, parallelt.
Og så ser jeg under mørkefeltmikroskopet hva som skjer. Og det skal vi ta en titt på.
Her ser vi blodet som ikke har blitt bestrålt, vi ser et hvitt blodlegeme, det er det lille hvite vesenet øverst, som er på jakt
etter bakterier og skadelige stoffer og dermed begir seg ut på sin reise for å bekjempe eller beskytte mennesket mot skadedyr.
Så, nå skal vi se videre, og straks får vi se det samme blodet fra den samme forsøkspersonen, som ble tatt samtidig – der er det.
Og her ser vi forskjellen. De røde blodcellene har klumpet seg sammen.
Vi ser fremdeles vårt lille hvite blodlegeme gjemt midt i haugen, men det gjør ingenting – eller nesten ingenting lenger.
Hva betyr dette: Under eksponering for mobilstråling svekkes immunforsvaret også ved at de hvite blodcellene ikke
lenger er like bevegelige. Er det logisk? (Publikum: Ja)
Greit, la oss fortsette. Så kom en pasient, en kunstlærer, og sa:
«Vet du, jeg skal ta et fint bilde av deg.»
Og dette viser jeg her, med takk til damen, i tilfelle hun ser på.
I den øvre delen av bildet ser vi en bensinpumpe, noe som kanskje ikke passer så godt inn i vår tid, og
vi ser den sunne strålingen, de sunne blodcellene.
Tankkranen har god blodtilførsel, og hjertet setter pris på en god tilførsel av oksygen til bensinen.
I den nedre delen ser vi den kunstige strålingen.
Blodet har klumpet seg sammen, flyter naturligvis langsommere, blodårene er innsnevret og anspente, slik Klaus så
treffende uttrykte det i forbindelse med kalsiumtilstrømningen.
Dere husker vel cellekalsiumet... Kalsiumet sender et signal til cellen: «Vær så snill, muskler, trekk dere sammen.»
Blodårene er omgitt av muskler og trekker seg sammen.
Blodgjennomstrømningen i hjertet, hjernen og nyrene er betydelig lavere når man bruker
mobiltelefon, og menneskene får mindre oksygen.
Og nettopp dette er historien om mannen min, som jeg gjerne vil fortelle helt kort her, fordi jeg synes det er viktig.
Den dagen sa mannen min: «Jeg orker ikke mer!», og fikk et hjerneslag og epileptiske anfall.
Jeg kjørte ham til sykehuset, mot hans vilje, med isolasjonstepper og beskyttelsesutstyr, som ble kastet der umiddelbart.
Han falt helt i koma på sykehuset.
De hadde tatt en CT-skanning, og hjernen så ut som hjernen fra Salford, den som Klaus nettopp viste oss, rottehjernen.
Hjernen var fullstendig gjennomhullet, og det verste var at mannen min ikke lenger kunne få kunstig åndedrett. Hvorfor?
Mellomgulvet er en muskel som trekker seg dypt inn og ut ved inn- og utpust.
Mannen min hadde krampe i mellomgulvet.
Og uansett hvor høyt ventilasjonstrykket man brukte gjennom oksygenkanylen, kunne man legge ham på
magen, men man klarte ikke lenger å ventilere ham.
Ja. Nyrene har sviktet. Hvorfor?
Nyrene forsynes av små nyrekar, som igjen er omgitt av muskler.
På grunn av krampene klarte ikke nyrene lenger å filtrere.
Han fikk nyresvikt. Lungene fikk ikke lenger oksygen, osv. osv.
Kunstig ernæring, alt. I seks uker kjempet jeg: «Vær så snill, ta ham med inn i et annet rom.»
Jeg var hos etikkutvalget. Etter seks uker ble han flyttet fra 4 000 μW/m² til et rom der det nesten ikke var noe.
Etter tre timer klarte man å gi ham kunstig åndedrett. Dagen etter begynte han å puste på
egen hånd, og etter en uke satt han i rullestol.
Vi kunne begynne med logopedi, fysioterapi og alt det der, og nyreverdiene ble raskt bedre.
Det gikk ikke å ta ham med hjem; jeg hadde tre barn (i skolealder) og ingen pleier, fordi han måtte suges ut
hele tiden – så vi bodde i et «ventilasjonsfellesskap».
I henhold til den skriftlige avtalen: skjermet rom, ingen trådløs tilkobling.
Etter to uker kom nattsykepleieren Birgit: «Jeg har rett til å bruke Wi-Fi.» – Ja!
Jeg sov hos mannen min i natt, måtte på kontoret klokka åtte om morgenen, og sa til søster Birgit:
«Frem til kl. 22.00 om kvelden, vi lukker døren, jeg gjør det selv.»
«Men så går Wi-Fi-en ut, dere suger mannen min, og jeg må på jobb i morgen.»
Klokka to om natten gikk alarmen, og mannen min var der han hadde vært før. Han kom seg aldri over det.
For førti år siden ble folk med allergi latterliggjort. Man kunne ikke se allergener,
Nå vet man at det finnes allergener, blant annet en peanøttallergi.
Og selv om jeg ikke har dem, kan Klaus her ha dem.
Nå blir folk med elektrosensitivitet latterliggjort.
Men bare fordi jeg ikke har dette problemet, er det ikke noe bevis på at den andre ikke har det.
Og behandlingsmulighetene – det kan jeg love dere – er virkelig begrensede.
Jeg har prøvd mange, mange ting, men det viktigste er eksponeringsforebygging.
Folk må først komme seg ut av stresset for å få puste igjen; musklene må først slappe av, og først da kan vi
bidra med oksygen, vitaminer, mineraler og andre ting.
Men det viktigste – og jeg kjenner ingen som har det annerledes – er: Kom deg ut av den negative tankegangen.
Og så har vi her, akkurat som her, våre hjelpemidler.
Uten dem går det ikke. Jeg har kalt dem «nødmedisiner».
Altså, det betyr elektrohypersensitivitet. La meg omformulere det litt – vi kunne være symptomfrie i kollektivtransporten,
vi kunne delta på arrangementer, vi kunne, kunne, hvis det ble lagt til rette for det. Og jeg har regnet litt på det.
Hvis vi skal tro den australske studien, er 17 % av de voksne elektrosensitive, og med 500 pasienter på sykehuset
alene blir det 85 berørte personer. Deler vi dette på tre – ja, vi har tremannsrom – blir det tjueåtte rom.
Vi kunne lett fylle to avdelinger med mennesker som lider av miljørelaterte sykdommer, med leger som lider av
dem, med pleiere som lider av dem, og vi ville ikke ha løst pleieproblemet vårt, men vi kunne avlaste det.
Det samme gjelder barnehager, og det gjelder skoler.
Ja, vi kunne ha hatt det mye bedre økonomisk, for de fleste av oss som er elektrosensitive,
vi vil jobbe. Vi vil være en del av samfunnet.
Det ble tatt opp hvordan man kan redusere strålingen, og derfor ber jeg alle om følgende:
Hjelp oss med å synliggjøre elektrosensitivitet, slik at vi – og jeg snakker på vegne av oss alle – igjen får en plass i
samfunnet, og slik at vi sammen kan gå mot en sunn fremtid der vi trenger stadig færre gule stoler. Takk for at dere lyttet.