Odată ce expunerea la radiații a încetat, se pot observa din nou valori normale ale debitului sanguin în ambele artere cerebrale.
Adică: îngustarea vaselor de sânge sub influența undelor radio. La mine pe partea dreaptă, la
altcineva pe stânga, iar la alții poate peste tot.
Am reușit să măsor frecvența cardiacă cu ajutorul radiațiilor. Și acum lucrurile devin interesante.
Aici observăm aceste vârfuri pe înregistrări. Și acestea corespund cu vârfurile de radiație.
În ceea ce privește telefonia mobilă, sistemul imunitar este slăbit și din cauza faptului că
globulele albe din sânge nu mai sunt la fel de mobile.
Acum 40 de ani, persoanele cu alergii erau ridiculizate. Alergenii nu se vedeau.
Acum se știe că există alergii, inclusiv alergia la arahide.
Și chiar dacă eu nu le am, Klaus de aici le poate avea.
În prezent, persoanele care suferă de hipersensibilitate la electricitate sunt ridiculizate.
Dar faptul că eu nu am această problemă nu dovedește că nici celălalt nu o are.
Îi dau acum cuvântul colegei mele, dr. Monika Krout, care stă lângă mine. Ea este următoarea vorbitoare.
A studiat medicina la Universitatea din Marburg, și-a susținut teza de doctorat acolo, apoi a lucrat ca medic asistent în
cadrul secției de oncologie pediatrică a Universității din Köln.
A beneficiat de burse de cercetare în domeniul oncologiei și hematologiei la Institutul Max Planck din
München, precum și la Universitatea din Texas și la Centrul de Științe ale Sănătății din Houston.
A efectuat misiuni regulate în străinătate, în Filipine, India, Nepal și Tanzania.
Monika Krout a avut propriul cabinet medical, axat pe științele naturii, în calitate de medic specialist în medicină generală, și
desfășoară activități de cercetare în domeniul electrohipersensibilității, în special cu
privire la legătura dintre variabilitatea ritmului cardiac și radiațiile emise de telefoanele mobile.
Se află în pensie anticipată din 2021, este văduvă, mamă a trei copii adulți și deja bunică.
Împreună cu partenerul ei de viață, ea administrează o fermă de păstrăvi în regiunea Eifel, specializată în creșterea păstrăvilor,
dar și a altor câteva animale, precum și în conservarea speciilor de animale și plante amenințate cu dispariția.
Așteptăm cu mare nerăbdare, dragă Monika, de prezentarea ta cu tema „Refugiații cu hipersensibilitate electrică în propria
țară”, în care vei povesti și despre propriile tale experiențe foarte dureroase legate de hipersensibilitatea
electrică și de moartea soțului tău. Îți dau cuvântul.
În primul rând, vă mulțumesc că m-ați ascultat și sper că mai aveți puțină energie să petreceți
ultimele douăzeci de minute aici, alături de mine.
Tema mea este „Refugiații în propria țară”, pur și simplu… da, din două motive… sunt eu însumi implicat.
M-am pregătit serios timp de trei săptămâni ca să pot fi cu adevărat prezent aici și să mă ocup de multe lucruri.
Cu aparatul de inhalare, dar acum sunt cu adevărat aici.
Soțul meu a fost afectat, soțul meu a murit din această cauză, iar în cabinetul meu am avut atât de mulți pacienți cu
hipersensibilitate la electricitate, am primit atât de multe cereri de ajutor pe care nu le-am putut
satisface cu adevărat, deoarece politicienii nu au colaborat, și de aceea mă aflu acum aici.
Refugiați în propria țară. Se vede colibriul în inima galbenă ca simbol, iar acesta este semnul
universal pentru noi, cei cu EHS – așa îl numim pe scurt.
Da, nici nu știu cine știe măcar ce înseamnă „colibri” și ce animale minunate sunt acestea.
Când ne uităm mai atent la colibri, observăm că, în cazul unui incendiu de pădure, colibri sunt singurele animale care nu fug.
Toate animalele au plecat, toți oamenii au plecat, iar colibriul face ceva deosebit: zboară până la râul cel mai apropiat și adună
picătură cu picătură apă pentru a stinge incendiul de pădure.
Și mi-a venit ideea asta, acum că stau aici.
Uau, wow, suntem deja aici, nu știu câți colibri suntem, care încercăm, picătură cu picătură, să luptăm împotriva acestei
situații, împotriva pericolului reprezentat de telefonia mobilă, de vaccinurile dăunătoare și de orice altceva – și îi
invit pur și simplu și pe ascultătorii online să fie colibri.
Totul condimentat cu suflet. Iar sufletul și rațiunea merg mână în mână, și cred că, atunci când facem
ceva, ar trebui să o facem întotdeauna doar cu sufletul.
Și, bineînțeles, întotdeauna cu rațiunea, luând decizii chibzuite, iar pentru mine este foarte clar că nu putem
renunța la telefonia mobilă, dar există soluții posibile și, de aceea, putem colabora. Acest lucru este posibil.
Scurtă prezentare: Culoarea galbenă mi se pare fascinantă.
Pe vremuri – mulți dintre noi, cei mai în vârstă, ne mai amintim – existau încă minele de cărbune, iar
acolo se coborau în cuști păsări canar, canari galbeni.
Și când nu mai primeau aer, situația devenea periculoasă, iar minerii erau nevoiți să iasă din mină.
Și cred că mulți dintre noi, cei sensibili la câmpurile electromagnetice – voi explica și asta mai târziu –, suntem
oarecum ca acești canari și poate reprezentăm un mic semnal de avertizare cu privire la ceea ce li se poate
întâmpla și altor oameni. Nu neapărat, asta e important!
Mulți dintre noi, cei afectați, ne refugiem în subsoluri, deoarece nu mai putem dormi în locuințele obișnuite.
Pentru a dormi, pentru a lucra. Iar subsolurile sunt uneori înfricoșătoare, nu sunt frumoase.
Ei fug din locuințe în pădure.
Eu însumi am dormit, nu știu exact, vreo doi sau trei ani într-o cabană roșie de doi pe doi metri, în pădure,
la -20 °C, pentru că nu mai suportam curentul electric.
Nu am mai rezistat la Funk, dar am reușit din nou, am scăpat ca prin urechile acului.
Mulți se mută în căutarea unui loc unde ar mai putea merge?
Așa era și viața în cabinetul meu până în 2021, iar mulți dintre noi ne-am pierdut locul de
muncă, deși am fi putut face atâtea lucruri.
Suntem profesori, suntem medici, suntem educatori, suntem îngrijitori, suntem muncitori în construcții, știm să
facem atâtea lucruri, am putea aduce un plus de valoare.
Iar unii oameni nu văd altă cale decât să-și ia viața.
La fel s-a întâmplat și cu soțul meu: după ce doza de radiații a fost mărită, el gătea în bucătărie, iar eu i-am spus:
„Te rog, du-te în pivniță, nivelul radiațiilor este ridicat.” Iar el a spus: „Știi, nu mai vreau.” Așa a început totul, în film.
Și, de asemenea, așa cum a povestit chiar Klaus Buchner, durerile sunt insuportabile și este
pur și simplu o închisoare din care nu poți ieși.
Când m-am confruntat cu hipersensibilitatea la câmpuri electromagnetice – cred că era în 2013
–, m-am gândit: „Da, oare e doar imaginația mea?”
„Oare oamenii chiar au ceva? Nu se vede, nu se simte? Sau chiar așa stau lucrurile?”
Oficiul Federal pentru Protecția împotriva Radiațiilor spune că totul ține de minte.
Iar oamenii au spus: „Da, într-adevăr, avem această problemă”. Și acum vom analiza această chestiune.
Exact, scaunul galben. Mulți dintre noi nu au mai putut ieși, iar scaunul galben îi reprezintă pe toți oamenii
din întreaga lume care ar vrea să fie aici, dar nu pot.
Sunt un om, provin din domeniul cercetării, iar când aflu ceva, vreau întotdeauna să știu: e adevărat sau nu.
Și fac mereu experimente pe mine însumi, pentru că așa pot să-mi spun părerea.
Deci, ce am făcut? Mi-am luat un aparat de măsurare pe termen lung pentru undele radio.
M-am așezat în cabinetul nostru, care era izolat.
Am chemat un coleg care mi-a făcut o ecografie Doppler a vaselor sanguine din cap și i-am spus:
„Te rog să verifici artera cerebrală medie dreaptă și artera cerebrală medie stângă și, când se deschide ușa cabinetului
și se aude semnalul radio, să vezi dacă observăm ceva.”
Da, a observat ceva; mai exact, se pot vedea mai jos aceste vârfuri prelungite.
Aceste vârfuri indică faptul că, de fiecare dată când ușa cabinetului s-a deschis (de patru ori), fluxul sanguin prin artera
cerebrală dreaptă, cea din mijloc, a scăzut până la dispariția completă, și anume doar în artera dreaptă, nu și în cea stângă.
Nu aș fi putut influența niciodată acest lucru. Odată eliminată expunerea la radiații, se pot observa din nou valori normale
ale debitului sanguin în ambele artere cerebrale, ceea ce înseamnă că radiațiile provoacă îngustarea vaselor de sânge.
La mine pe dreapta, la celălalt pe stânga, la alții poate peste tot.
Următoarea încercare: Am mers pe aici, prin pădure, și mi-am măsurat ritmul cardiac.
La mine, la peste 1.000 de persoane, la lame, la alpaca, și nu numai că le-am atașat un EKG, ci le-am montat
în același timp un dozimetru pe braț, care a efectuat o înregistrare paralelă pe termen lung.
Adică am putut măsura frecvența cardiacă cu ajutorul radiațiilor. Și acum devine interesant.
Aici observăm aceste vârfuri pe înregistrări, care coincid cu vârfurile de radiație. Se vede destul de bine.
Cu o singură excepție: aici îmi crește ritmul cardiac – nu pentru că acolo ar fi fost radiații, ci pentru că în
pădure se află un deal care nu mi-a provocat un efort fizic la fel de mare ca expunerea la radiațiile radio.
La fel se întâmplă și în cazul lamelor și al alpacelor, care nu pot face diferența între un turn de transmisie și un copac.
Apoi, predecesorul meu, Klaus, mi-a povestit cu amabilitate despre analizele de sânge.
Și mi s-au descris astfel: prelevăm sânge, expunem oamenii la radiații, prelevăm din nou sânge, iar sângele se modifică.
Apoi a intervenit industria și a spus: „Ah, oameni buni, coagularea sângelui are loc
din cauza celei de-a doua prelevări de sânge.”
Și atunci m-am gândit: Știți ce, o să procedăm altfel.
Recoltăm sânge, luăm două eprubete și două capacele pentru eprubete.
Pe unul dintre pahare îl dezactivez, pe celălalt nu îl dezactivez, în paralel.
Și apoi mă uit la ce se întâmplă sub microscopul cu câmp întunecat. Hai să vedem ce e acolo.
Aici vedem sângele neexpus la radiații, vedem un globul alb, adică acea mică entitate albă din partea de sus, care caută
bacterii și substanțe nocive și pornește astfel în călătoria sa pentru a combate sau a
proteja organismul uman împotriva agenților patogeni.
Așadar, să continuăm imediat și vom vedea în curând același sânge de la același participant, prelevat în același moment; iată-l.
Și aici observăm diferența. Globulele roșii sunt aglomerate.
Încă îl vedem pe micul nostru globul alb ascuns în mijloc, în grămadă, dar nu face absolut nimic – sau aproape nimic.
Ce înseamnă asta: în cazul expunerii la radiațiile de telefonie mobilă, sistemul imunitar este slăbit și din
cauza faptului că globulele albe din sânge nu mai sunt la fel de mobile. Este logic? (Publicul: Da)
Bine, să continuăm. Apoi a venit o pacientă, o profesoară de arte, și a spus:
„Știți, o să vă fac o poză frumoasă.”
Și asta o arăt aici, mulțumind doamnei, în cazul în care ne urmărește.
În partea de sus a imaginii vedem o pompă de benzină, poate nu tocmai potrivită în vremurile de azi, și
vedem radiația benefică, globulele roșii sănătoase.
Robinetul rezervorului este bine irigat cu sânge, iar inima se bucură de un aport bun de oxigen din benzină.
În partea de jos vedem radiația artificială.
Sângele s-a coagulat, curge, firește, mai încet, vasele sunt îngustate, contractate, așa cum a exprimat
foarte bine Klaus, sub influența afluxului de calciu.
Vă amintiți de calciul celular... acesta transmite celulei un semnal: „Vă rog, mușchilor, contractați-vă.”
Vasele sunt înconjurate de mușchi și se contractă.
Circulația sanguină la nivelul inimii, creierului și rinichilor este semnificativ mai redusă în prezența rețelelor
de telefonie mobilă, iar oamenii primesc mai puțin oxigen.
Și tocmai aceasta este povestea soțului meu, pe care aș vrea să o povestesc foarte pe
scurt aici, pentru că mi se pare importantă.
În ziua respectivă, soțul meu a spus: „Nu mai vreau!”, apoi a suferit un accident vascular cerebral și a avut crize epileptice.
L-am dus la spital, împotriva voinței lui, cu pături de protecție, care au fost aruncate imediat acolo.
A intrat în comă profundă la spital.
I s-a făcut o tomografie computerizată, iar creierul arăta exact ca cel din Salford, pe care
tocmai l-a arătat Klaus, adică creierul de șobolan.
Creierul era complet ciuruit, iar cel mai grav era că soțul meu nu mai putea fi ventilat. De ce?
Diafragma este un mușchi care se contractă și se relaxează profund în timpul inspirației și expirației.
Diafragma soțului meu era încordată.
Și indiferent de presiunea de ventilație aplicată prin canula de oxigen, chiar dacă îl
așezai pe burtă, nu mai puteai să-l ventilezi.
Da. Rinichii au cedat. De ce?
Rinichii sunt irigați de mici vase renale, care la rândul lor sunt înconjurate de mușchi.
Din cauza spasmelor, rinichii nu mai puteau filtra.
A suferit o insuficiență renală. Plămânii nu mai primeau oxigen, etc., etc.
Hrănire artificială, totul. Timp de șase săptămâni m-am luptat: „Vă rog, duceți-l într-o altă cameră.”
Am fost la Comisia de etică. După șase săptămâni, a trecut de la 4.000 μW/m² la o cameră în care aproape nu era nimic.
După trei ore, a fost posibil să i se facă respirație artificială. A doua zi a început să respire singur,
iar după o săptămână stătea deja în scaunul cu rotile.
Am putut începe terapia logopedică, kinetoterapia, tot ce era necesar, iar valorile renale s-au îmbunătățit rapid.
Nu puteam să-l iau acasă, aveam trei copii (de vârstă școlară) și niciun îngrijitor, pentru că trebuia să fie
aspirat în permanență, așa că locuiam într-o comunitate de pacienți care aveau nevoie de ventilație.
Conform contractului, stabilit în scris: cameră izolată fonic, fără semnal radio.
După două săptămâni, a venit Birgit, asistenta de noapte: „Am dreptul la conexiunea mea Wi-Fi.” – Da!
Am dormit noaptea la soțul meu, a trebuit să mă duc la cabinet la ora opt dimineața și i-am spus surorii Birgit:
„Până la ora 22.00 seara, închidem ușa, mă ocup eu de asta.”
„Dar apoi se întrerupe conexiunea Wi-Fi, îi faceți sex oral soțului meu, iar eu trebuie să lucrez mâine.”
La ora două dimineața a sunat alarma, iar soțul meu se afla acolo unde era înainte. Nu și-a mai revenit după aceea.
Acum patruzeci de ani, persoanele alergice erau ridiculizate. Alergenii nu se vedeau,
Acum se știe că există alergeni, inclusiv alergia la arahide.
Și chiar dacă eu nu le am, Klaus de aici le poate avea.
În prezent, persoanele care suferă de hipersensibilitate la electricitate sunt ridiculizate.
Dar faptul că eu nu am această problemă nu dovedește că nici celălalt nu o are.
Iar opțiunile de tratament, și vă pot spune asta, sunt într-adevăr limitate.
Am încercat multe, foarte multe lucruri, dar cel mai important este prevenirea prin expunere.
Oamenii trebuie mai întâi să iasă din starea de stres pentru a-și recăpăta respirația; mușchii trebuie mai întâi
să se relaxeze, iar abia apoi putem contribui cu oxigen, vitamine, minerale și alte substanțe.
Dar cel mai important lucru – și nu cunosc pe nimeni la care să fie altfel – este: să ieși din starea de confuzie.
Și apoi avem aici, la fel ca și aici, instrumentele noastre.
Fără ele nu se poate. Le-am numit „medicamente de urgență”.
Deci, asta înseamnă hipersensibilitate la electricitate; o să reformulez puțin – am putea să ne deplasăm fără probleme cu
mijloacele de transport în comun, am putea participa la evenimente, am putea, am putea, dacă s-ar crea
câteva condiții minime. Și am făcut niște calcule.
Dacă ne bazăm pe studiul australian, 17 % dintre adulți sunt electrosensibili, ajungem la un număr de 85 de persoane afectate
doar în spitalul cu 500 de pacienți; dacă împărțim acest număr la trei – da, avem camere de trei
paturi –, ajungem la douăzeci și opt de camere.
Am putea umple cu ușurință două secții cu persoane care suferă de boli legate de mediu, cu medici care suferă de acestea, cu
personalul medical care suferă de acestea, și tot nu am rezolvat problema îngrijirii medicale, ci doar am putea ușura situația.
Același lucru este valabil și pentru grădinițe, și pentru școli.
Da, am putea fi într-o situație economică mult mai bună, pentru că majoritatea dintre noi, cei cu
sensibilitate la câmpuri electromagnetice, vrem să muncim. Vrem să facem parte din societate.
S-a discutat despre modalitățile de reducere a radiațiilor și, de aceea, vă rog pe toți:
Ajutați-ne să aducem în prim-plan problema hipersensibilității electromagnetice, ca noi – și vorbesc în numele tuturor – să ne
regăsim din nou un loc în societatea dumneavoastră și să mergem împreună spre un viitor sănătos, în care să avem nevoie
de tot mai puține scaune galbene. Vă mulțumesc pentru atenție.