Keď zmizlo rádiové žiarenie, opäť sú viditeľné normálne hodnoty prietoku v oboch mozgových tepnách.
To znamená: zúženie ciev pod vplyvom rádiových vĺn. U mňa na pravej strane, u iného na ľavej, u ďalších ľudí možno všade.
Podarilo sa mi zmerať srdcovú frekvenciu pomocou žiarenia. A teraz to začína byť zaujímavé.
Na týchto záznamoch vidíme tieto vrcholy. A tie sa zhodujú s vrcholmi žiarenia.
Vplyvom mobilného žiarenia je imunitný systém oslabený aj tým, že biele krvinky už nie sú také pohyblivé.
Pred 40 rokmi sa ľuďom s alergiami vysmievali. Alergény nebolo možné vidieť.
Dnes už vieme, že existujú alergie, vrátane alergie na arašidy.
A aj keby som ich nemal, Klaus ich tu môže mať.
Ľudia s elektrickou hypersenzitivitou sú teraz terčom posmechu.
Ale to, že ja tento problém nemám, ešte neznamená, že ho nemá ani niekto iný.
Teraz odovzdávam slovo mojej kolegyni, ktorá sedí vedľa mňa, Dr. Monike Kroutovej. Je ďalšou rečníčkou.
Študovala medicínu na univerzite v Marburgu, kde získala doktorát, a následne pracovala ako lekárka-asistentka
na oddelení detskej onkológie na univerzite v Kolíne.
Získala výskumné štipendium v odbore onkológia a hematológia na Inštitúte Maxa Plancka v Mníchove, ako aj na
Texaskej univerzite a v Health Science Center v Houstone.
Má za sebou pravidelné zahraničné misie na Filipínach, v Indii, Nepále a v Tanzánii.
Monika Kroutová pôsobila vo vlastnej ambulancii zameranej na prírodovedu ako špecialistka v oblasti všeobecného lekárstva a
venuje sa výskumu v oblasti elektrohypersenzitivity, najmä súvislosti medzi variabilitou
srdcovej frekvencie a žiarením mobilných sietí.
Od roku 2021 je v predčasnom dôchodku, je vdova, matka troch dospelých detí a už aj babička.
Spolu so svojím partnerom prevádzkuje v pohorí Eifel farmu zameranú na chov pstruhov, kde chová aj
niekoľko ďalších zvierat a venuje sa ochrane živočíšnych a rastlinných druhov ohrozených vyhynutím.
Veľmi sa tešíme, drahá Monika, na tvoju prednášku na tému „Utečenci s elektrickou hypersenzitivitou vo vlastnej krajine“, v
ktorej budeš hovoriť aj o svojich vlastných veľmi ťažkých zážitkoch súvisiacich s elektrickou
hypersenzitivitou a smrťou tvojho manžela. Odovzdávam ti slovo.
Najskôr by som sa chcela poďakovať za pozornosť a dúfam, že všetci máte ešte trochu síl, aby
ste so mnou tu strávili posledných dvadsať minút.
Moja téma je „Utečenci vo vlastnej krajine“, jednoducho… áno, som tu z dvoch dôvodov… táto situácia sa ma osobne týka.
Už tri týždne som sa naozaj dôkladne pripravoval, aby som sa tu mohol plnohodnotne venovať mnohým veciam.
S inhalátorom, ale teraz som tu naozaj.
Môj manžel tým trpel, môj manžel na to zomrel a vo svojej ordinácii som mala toľko pacientov s elektrosenzitivitou,
toľko volaní o pomoc, ktorým som nedokázala skutočne pomôcť, pretože politici nespolupracovali, a preto som teraz zatiaľ tu.
Utečenci vo vlastnej krajine. Ako symbol je tu kolibrík v žltom srdci, čo je celosvetový znak
pre nás, ľudí s EHS – takto to v skratke nazývame.
Áno, vôbec netuším, kto vlastne vie, čo znamená kolibrík a aké sú to úžasné zvieratá.
Keď sa človek zaoberá kolibríkmi, zistí, že kolibríky sú jedinými zvieratami, ktoré pri lesnom požiari neutekajú.
Všetky zvieratá sú preč, všetci ľudia sú preč a kolibrík robí ešte niečo výnimočné – letí k najbližšej rieke
a kvapku po kvapke nosí vodu, aby uhasil lesný požiar.
A práve teraz, keď tu sedím, mi napadla tá myšlienka.
Páni, wow, už sme tu – neviem, koľko kolibríkov sa snažíme, kvapku po kvapke, bojovať proti tejto situácii, proti
nebezpečenstvu mobilných sietí, škodlivých očkovaní a podobných vecí – a jednoducho pozývam
aj poslucháčov online, aby sa stali kolibríkmi.
A to všetko okorenené srdcom. Srdce a rozum totiž patria k sebe, a myslím si, že keď niečo
robíme, mali by sme do toho vždy vkladať celé srdce.
A samozrejme vždy s rozvahou – pri prijímaní rozumných rozhodnutí. Je mi úplne jasné, že mobilnú
komunikáciu nemôžeme zrušiť, ale existujú možné riešenia, a preto môžeme spolupracovať. Je to možné.
Stručný úvod: Farba žltá ma fascinuje.
Kedysi – to si mnohí z nás starších ešte pamätáme – existovali bane a tam sa do klietok vkladali
kanáriky, žlté kanáriky, a zosúvali sa s nimi dole.
A keď im už dochádzal vzduch, bolo to nebezpečné a baníci museli opustiť bane.
A myslím si, že mnohí z nás, ktorí trpíme elektrosenzitivitou – vysvetlím to neskôr –, sme tak trochu ako tie
kanáriky a možno aj malé varovanie toho, čo sa môže stať aj iným ľuďom. Nemusí sa to stať, to je dôležité!
Mnohí z nás, ktorých sa to týka, utekajú do pivníc, pretože už nedokážu spať v bežných bytoch.
Na spanie, na prácu. A pivnice sú niekedy strašidelné, nie sú pekné.
Utekajú z bytov do lesa.
Sám som, ani neviem, dva alebo tri roky spal v červenej chatrči s rozmermi dva krát dva metre v lese pri
teplote -20 °C, lebo som už nevydržal žiť bez elektriny.
Funk som nevydržal, ale opäť som to zvládol, tesne som to prešiel.
Mnohí sa sťahujú v snahe zistiť, kam by sme ešte mohli ísť?
Taký bol aj život v mojej ordinácii až do roku 2021, mnohí z nás prišli o prácu, a pritom sme mohli dokázať toľko.
Sme učitelia, sme lekári, sme vychovávatelia, sme ošetrovatelia, sme stavební robotníci,
vieme toho toľko, mohli by sme byť prínosom.
A niektorí ľudia nevidia inú cestu, ako spáchať samovraždu.
A presne tak to bolo aj s mojím manželom – keď mu zvýšili dávku ožiarenia, varil v kuchyni a ja som mu povedala:
„Prosím, choď do pivnice, žiarenie je zvýšené.“ A on povedal: „Vieš, už nechcem.“ Tak to začalo, aspoň vo filme.
A tiež to, čo práve Klaus Buchner naozaj povedal, sú to neznesiteľné bolesti a je to
proste väzenie, z ktorého sa nedá dostať von.
Keď som sa prvýkrát stretol s elektrosenzitivitou – myslím, že to bolo v roku 2013 –,
pomyslel som si: „No, je to len moja predstava?“
„Naozaj sa s ľuďmi niečo deje? Nie je to vidieť, nie je to cítiť? Alebo je to naozaj tak?“
Spolkový úrad pre ochranu pred žiarením tvrdí, že je to všetko len v hlave.
A ľudia povedali: „Nie, naozaj, máme tento problém.“ A práve touto otázkou sa teraz zaoberáme.
Presne tak, tá žltá stolička. Mnohí z nás sa už nemohli dostať von a tá žltá stolička symbolizuje všetkých
ľudí na celom svete, ktorí by tu radi boli, ale nemôžu.
Som človek, pochádzam z oblasti výskumu a keď sa niečo dozviem, vždy chcem vedieť: Je to pravda, alebo nie?
A ja to vždy vyskúšam na sebe, lebo tak sa môžem zapojiť do diskusie.
Tak čo som urobil? Kúpil som si prístroj na dlhodobé meranie rádiového signálu.
Posadil som sa v našej ordinácii, ktorá bola odizolovaná.
Objednal som kolegu, ktorý mi urobil dopplerové vyšetrenie ciev na hlave, a povedal som mu:
„Skús prosím skontrolovať pravú strednú mozgovú tepnu a ľavú strednú mozgovú tepnu a keď sa otvoria dvere
ordinácie a začne sa ozývať rádio, pozri, či niečo vidíme.“
Áno, niečo zbadal, a konkrétne sú to tie predĺžené vrcholy, ktoré vidno dole.
Tieto vrcholy znamenajú, že vždy, keď sa otvorili dvere ordinácie (štyrikrát), prietok v mojej pravej strednej mozgovej
tepne sa znížil až úplne ustal, a to len v pravej, nie v ľavej.
Na to by som nikdy nemal žiadny vplyv. Keď sa odstránilo rádiové žiarenie, opäť tu vidíme normálne hodnoty
prietoku v oboch mozgových tepnách, čo znamená: zúženie ciev pod vplyvom rádiového žiarenia.
U mňa vpravo, u toho druhého vľavo, u iných ľudí možno všade.
Ďalší pokus: Tu som, tu som prechádzal lesom a meral som si tepovú frekvenciu.
U mňa, u viac ako 1 000 ľudí, u lam a alpak, som ľuďom nielen pripojil EKG, ale zároveň som im na ruku
nasadil dozimeter, ktorý vykonával dlhodobý paralelný záznam.
To znamená, že som mohol merať srdcovú frekvenciu pomocou žiarenia. A teraz to začína byť zaujímavé.
Na týchto záznamoch vidíme tieto vrcholy, ktoré sa zhodujú s vrcholmi žiarenia. Je to celkom dobre vidieť.
S jednou výnimkou: Tu mi stúpa tepová frekvencia – nie preto, že by tam bolo žiarenie, ale preto, že v lese sa nachádza
kopec, ktorý pre mňa nebol takou záťažou ako rádiové žiarenie.
To isté platí pre lamy a alpaky, ktoré nedokážu rozlíšiť vysielací stožiar od stromu.
Potom mi môj predchodca Klaus láskavo porozprával o krvných vyšetreniach.
A takto mi to opísali: Odoberieme krv, vystavíme ľudí žiareniu, znovu odoberieme krv a krv sa zmení.
Potom sa do toho vložil priemysel a povedal: „Ach, ľudia, zrážanie krvi je spôsobené tým druhým odberom krvi.“
A vtedy som si pomyslel: Viete čo, urobíme to inak.
Odberám krv, vezmem dve skúmavky a dva krycie sklíčka.
Jednu sklenenú nádobu vystavím pôsobeniu rádiofrekvencie, druhú nie, a to súbežne.
A potom sa pozriem pod mikroskop s tmavým poľom, čo sa stane. A na to sa teraz pozrieme.
Tu vidíme krv, ktorá nebola ožiarená, vidíme bielu krvinku, to je tá malá biela bytosť hore, ktorá hľadá baktérie a
škodlivé látky a vydáva sa tak na cestu, aby bojovala proti škodcom alebo chránila človeka pred nimi.
Tak, teraz sa pozrime ďalej a hneď uvidíme tú istú krv od toho istého účastníka, odobratú v rovnakom čase, tu je.
A tu vidíme ten rozdiel. Červené krvinky sú zhluknuté.
Stále vidíme našu malú bielu krvinku schovanú uprostred, v hromádke, ale vôbec nič nerobí – alebo už takmer vôbec nič.
Čo to znamená: V dôsledku pôsobenia mobilného žiarenia je imunitný systém oslabený aj tým, že biele krvinky
už nie sú také pohyblivé. Je to logické? (Publikum: Áno)
Dobrá, poďme ďalej. Potom prišla pacientka, učiteľka výtvarnej výchovy, a povedala:
„Viete, nakreslím vám pekný obrázok.“
A toto tu zverejňujem s poďakovaním tej pani, ak to náhodou sleduje.
V hornej časti obrázku vidíme čerpaciu stanicu, čo v dnešnej dobe možno nie je až tak
vhodné, a vidíme zdravé žiarenie, zdravé krvinky.
Ventil palivovej nádrže je dobre prekrvený a srdce sa teší z dobrého prívodu kyslíka spolu s benzínom.
V spodnej časti vidíme umelé žiarenie.
Krv je zrazená, prirodzene tečie pomalšie, cievy sú zúžené a stiahnuté, ako to Klaus veľmi
výstižne opísal v súvislosti s prílevom vápnika.
Spomínate si na vápnik v bunkách... vápnik vysiela bunke signál: „Prosím, svaly, stiahnite sa.“
Cievy sú obklopené svalmi a dochádza k ich sťahovaniu.
Pri mobilnej komunikácii je prekrvenie srdca, mozgu a obličiek výrazne nižšie a ľudia dostávajú menej kyslíka.
A práve to je príbeh môjho manžela, ktorý by som tu chcela ešte veľmi stručne rozprávať, pretože to považujem za dôležité.
Môj manžel v ten deň povedal: „Už nechcem!“, potom dostal mŕtvicu a epileptické záchvaty.
Odviezol som ho do nemocnice proti jeho vôli, s izolačnými plachtami a ochrannými
prostriedkami, ktoré tam boli ihneď zlikvidované.
V nemocnici upadol do úplného kómatu.
Urobili mu CT, mozog vyzeral ako ten mozog zo Salfordu, ktorý práve ukázal Klaus – ten potkaní mozog.
Mozog bol úplne prepichnutý a najhoršie na tom bolo, že môjho manžela už nebolo možné umelo dýchať. Prečo?
Bránica je sval, ktorý sa pri hlbokom nádychu a výdychu stahuje a uvoľňuje.
Môj manžel mal stuhnuté bránice.
A bez ohľadu na to, aký vysoký bol tlak pri ventilácii cez kyslíkovú kanylu, aj keď sme
ho položili na brucho, už sa mu nedalo dýchať.
Áno. Obličky zlyhali. Prečo?
Obličky sú zásobované malými obličkovými cievami, ktoré sú zase obklopené svalmi.
V dôsledku kŕčov obličky už nedokázali filtrovať.
Mal zlyhanie obličiek. Pľúca už nedostávali kyslík atď. atď.
Umelá výživa, všetko. Šesť týždňov som bojovala: „Prosím, odveďte ho do inej miestnosti.“
Bol som na etickej komisii. Po šiestich týždňoch sa dostal z hodnoty 4 000 μW/m² do miestnosti, kde takmer nič nebolo.
Po troch hodinách sa ho podarilo napojiť na dýchací prístroj. Na druhý deň začal dýchať
sám a po týždni už sedel na invalidnom vozíku.
Mohli sme začať s logopédiou, fyzioterapiou, so všetkým, a hodnoty obličiek sa rýchlo zlepšili.
Vziať ho domov nebolo možné, mala som tri deti (v školskom veku), žiadneho opatrovateľa, pretože ho bolo treba
neustále odsávať, takže sme bývali v spoločnom byte s ďalšími pacientmi na umelej pľúcnej ventilácii.
Podľa zmluvy, písomne stanovené: odhlučnená izba, bez bezdrôtového pripojenia.
Po dvoch týždňoch prišla nočná sestra Birgit: „Mám právo na svoje Wi-Fi.“ – Áno!
V noci som spala u manžela, ráno o ôsmej som musela ísť do ordinácie, povedala som sestre Birgit:
„Do 22.00 večer, dvere necháme zatvorené, postarám sa o to sám.“
„Ale potom vypadne Wi-Fi, vy vycucáte môjho manžela a ja musím zajtra do práce.“
O druhej ráno sa spustil alarm a môj manžel bol tam, kde bol predtým. Z toho sa už nespamätal.
Pred štyridsiatimi rokmi sa ľuďom s alergiou vysmievali. Alergény nebolo možné vidieť,
Dnes už vieme, že existujú alergény, vrátane alergie na arašidy.
A aj keby som ich nemal, Klaus ich tu môže mať.
Ľudia s elektrickou hypersenzitivitou sú teraz terčom posmechu.
Ale len preto, že ja tento problém nemám, to ešte neznamená, že ho nemá ani ten druhý.
A možnosti liečby – to vám môžem povedať – sú naozaj obmedzené.
Veľmi, veľmi som sa snažil, ale najdôležitejšia je profylaxia expozície.
Ľudia sa najprv musia dostať z toho stresu, aby si mohli opäť vydýchnuť, svaly sa musia najprv uvoľniť a až potom im
môžeme pomôcť kyslíkom, vitamínmi, minerálmi a ďalšími látkami.
Ale najdôležitejšie je – a nepoznám nikoho, u koho by to bolo inak –: Vypnúť rádio.
A potom tu máme, rovnako ako aj tu, naše pomôcky.
Bez nich to nejde. Nazval som ich „liekmi na požiadanie“.
Takže, to znamená elektrohypersenzitivita – skúsim to trochu inak vysvetliť – v hromadnej doprave by sme mohli byť bez ťažkostí,
mohli by sme sa zúčastňovať podujatí, mohli by sme, mohli by sme, keby boli vytvorené malé podmienky. A tak som si to raz spočítal.
Ak uveríme austrálskej štúdii, 17 % dospelých trpí elektrosenzitivitou, v jednej nemocnici s 500 pacientmi to
znamená 85 postihnutých osôb; ak to vydelíme tromi – áno, máme trojlôžkové izby –, dostaneme sa na dvadsaťosem izieb.
Bez problémov by sme mohli zaplniť dve oddelenia ľuďmi, ktorí trpia ochorením spôsobeným životným prostredím, lekármi, ktorí
tým trpia, a ošetrovateľmi, ktorí tým trpia, a náš problém s ošetrovateľskou starostlivosťou by sme
síce nevyriešili, ale mohli by sme ho aspoň zmierniť.
To isté platí pre materské školy, platí to aj pre školy.
Áno, z ekonomického hľadiska by sme na tom mohli byť oveľa lepšie, pretože väčšina z nás, ľudí citlivých na elektromagnetické
pole, chce pracovať. Chceme byť súčasťou spoločnosti.
Bolo spomenuté, ako je možné znížiť žiarenie, a preto prosím všetkých:
Pomôžte nám zviditeľniť elektrickú hypersenzitivitu, aby sme – a hovorím za všetkých z nás – opäť našli svoje miesto vo vašej
spoločnosti a aby sme spoločne kráčali smerom k zdravej budúcnosti a potrebovali čoraz
menej žltých stoličiek. Ďakujem za pozornosť.