Ko je izpostavljenost sevanju izginila, se spet lepo vidijo normalne vrednosti pretoka skozi obe možganski arteriji.
To pomeni: zožitev žil pod vplivom radijskih valov. Pri meni na desni strani, pri drugem na levi, pri drugih pa morda povsod.
S pomočjo sevanja sem lahko izmeril srčni utrip. In zdaj postane zanimivo.
Na teh zapisih vidimo te vrhove. In ti se ujemajo z vrhovi sevanja.
Zaradi mobilnega sevanja je imunski sistem oslabljen tudi zato, ker bele krvničke niso več tako gibčne.
Pred 40 leti so se ljudem z alergijami posmehovali. Alergenov namreč ni bilo mogoče videti.
Danes vemo, da obstajajo alergije, med njimi tudi alergija na arašide.
In tudi če jih jaz nimam, jih lahko ima ta Klaus tukaj.
Zdaj se ljudem z elektromagnetno preobčutljivostjo posmehujejo.
Ampak to, da jaz tega problema nimam, še ne pomeni, da ga tudi drugi nima.
Besedo zdaj predajam svoji kolegici, dr. Moniki Krout, ki sedi zraven mene. Ona je naslednja govornica.
Študirala je medicino na Univerzi v Marburgu, tam je zagovarjala doktorsko disertacijo, nato pa je delala kot zdravnica pripravnica
na oddelku za pediatrično onkologijo na Univerzi v Kölnu.
Prejela je raziskovalne štipendije na področju onkologije in hematologije na Inštitutu Maxa Plancka v Münchnu ter na
Univerzi v Teksasu in v Centru za zdravstvene vede v Houstonu.
Redno opravlja misije v tujini, in sicer na Filipinih, v Indiji, Nepalu in Tanzaniji.
Monika Krout je imela lastno ordinacijo s poudarkom na naravoslovju kot specialistka za splošno medicino ter raziskuje
na področju elektromagnetne preobčutljivosti, zlasti povezavo med variabilnostjo srčnega utripa in sevanjem mobilnih telefonov.
Od leta 2021 je v predčasni upokojitvi, je vdova, mati treh odraslih otrok in že tudi babica.
Skupaj s svojim partnerjem vodi ribogojnico za postrvi v Eiflu, kjer se osredotoča predvsem na to dejavnost, pa tudi
na vzrejo nekaterih drugih živali ter ohranjanje živalskih in rastlinskih vrst, ki jim grozi izumrtje.
Z velikim zanimanjem draga Monika, na tvoj predavanje z naslovom »Begunci z elektromagnetno preobčutljivostjo v lastni državi«, v
katerem boš spregovorila tudi o svojih zelo pretresljivih izkušnjah v zvezi z elektromagnetno
preobčutljivostjo in smrtjo svojega moža. Besedo ti prepuščam.
Najprej se vam zahvaljujem za pozornost in upam, da imate vsi še malo energije, da z mano preživite zadnjih dvajset minut.
Moja tema je »Begunci v lastni državi«, preprosto … ja, imam namreč dva razloga … to me osebno zadeva.
Že tri tedne se resno pripravljam, da bom lahko tukaj resnično prisoten v vseh pogledih.
Z inhalatorjem, ampak zdaj sem resnično tukaj.
Moj mož je bil prizadet, moj mož je zaradi tega umrl, v ordinaciji pa sem imela toliko pacientov z elektrosenzitivnostjo,
toliko prošenj za pomoč, ki jim nisem mogla zares pomagati, ker politiki niso sodelovali, in zato sem zdaj zaenkrat tukaj.
Begunci v lastni državi. Kot simbol je upodobljen kolibri v rumenem srcu, kar je svetovni znak
za nas, ljudi z EHS – tako ga kratko imenujemo.
Ja, sploh ne vem, kdo sploh ve, kaj pomeni kolibri in kakšne čudovite živali so to.
Če se poglobimo v kolibrije, ugotovimo, da so kolibriji edina žival, ki ob gozdnem požaru ne pobegne.
Vse živali so odšle, vsi ljudje so odšli, kolibri pa stori še nekaj posebnega: odleti do najbližje reke in
kapljico za kapljico nabira vodo, da bi pogasil gozdni požar.
In medtem, ko sedim tukaj, mi je prišla na misel ta ideja.
Uau, wow, že smo tu – ne vem, koliko kolibrijev nas je, ki se kapljico za kapljico trudimo boriti proti tej zgodbi, proti
nevarnosti mobilne telefonije, škodljivih cepljenj in še česa drugega – in preprosto vabim
tudi spletne poslušalce, naj postanejo kolibriji.
Vse to začinjeno s srcem. Srce in razum sodita skupaj, in mislim, da bi morali, kadar kaj počnemo, to vedno početi iz srca.
In seveda vedno z razumom – kjer sprejemamo razumne odločitve, in mi je povsem jasno, da mobilne komunikacije
ne moremo odpraviti, vendar obstajajo možne rešitve, zato lahko sodelujemo. To je mogoče.
Kratek uvod: Barva rumena se mi zdi zanimiva.
Včasih – to se še mnogi izmed nas, starejših, spominjamo – so še obstajali rudniki, kamor so
v kletkah spuščali kanarčke, rumene kanarčke.
In ko jim je zmanjkalo zraka, je postalo nevarno, zato so morali rudarji zapustiti rudnik.
In mislim, da smo mnogi med nami, ki smo občutljivi na elektromagnetno sevanje – to bom pojasnil kasneje –, nekako
podobni tem kanarčkom in morda predstavljamo majhno opozorilo o tem, kar se lahko zgodi tudi drugim
ljudem. Ni nujno, da se to zgodi, to je pomembno!
Mnogi med nami, ki nas je to prizadelo, se zatečejo v kleti, ker v običajnih stanovanjih ne morejo več spati.
Za spanje, za delo. In kleti so včasih strašljive, niso lepe.
Bežijo iz stanovanj v gozd.
Sam sem – sploh ne vem, ali dve ali tri leta – spal v rdeči koči v gozdu, veliki dva krat dva metra, pri
temperaturi -20 °C, ker nisem več prenesel elektrike.
Nisem mogel prenašati Funka, a sem se spet izvlekel, komaj sem se izmazal.
Mnogi se selijo v iskanju novega doma – kam lahko še gremo?
Takšno je bilo tudi življenje v moji ordinaciji do leta 2021, mnogi med nami so izgubili
delovno mesto, pa bi lahko naredili toliko.
Smo učitelji, smo zdravniki, smo vzgojitelji, smo negovalci, smo gradbeni delavci, znamo
toliko stvari, da bi lahko pomenili dodano vrednost.
In nekateri ljudje ne vidijo druge poti kot samomor.
In tako je bilo tudi z mojim možem: ko so mu povečali obsevanje, je kuhal v kuhinji, jaz pa sem mu rekla:
»Prosim, pojdi v klet, sevanje je povečano.« In on je rekel: »Veš, ne želim več.« To je bil začetek, tako kot v filmu.
In tudi to, kar je pravkar povedal Klaus Buchner, so neznosne bolečine in to je preprosto zapor, iz katerega ni izhoda.
Ko sem se prvič soočil z elektrosenzitivnostjo – mislim, da je bilo leta 2013 –, sem
pomislil: »Ja, ali si to zdaj samo domišljam?«
»Ali imajo ljudje res kaj? Ni tega videti, ni tega čutiti? Ali pa je res tako?«
Zvezni urad za zaščito pred sevanjem pravi, da je to stvar miselnosti.
In ljudje so rekli: »Ne, res je, imamo ta problem.« In to vprašanje bomo zdaj podrobneje preučili.
Točno, rumeni stol. Mnogi med nami niso mogli več ven, rumeni stol pa simbolizira vse ljudi
po svetu, ki bi radi bili tukaj, a ne morejo.
Sem človek, prihajam iz raziskovalnega sveta, in kadar nekaj slišim, vedno želim vedeti: ali je to res ali ne.
In vedno opravljam poskuse na sebi, ker tako lahko sodelujem v razpravi.
No, kaj sem naredil? Priskrbel sem si napravo za dolgoročno merjenje radijskih signalov.
Usedel sem se v našo ordinacijo, ki je bila zaščitena.
Poklical sem kolega, ki mi je naredil doplersko preiskavo žil na glavi, in mu sem rekel:
»Preveri desno srednjo možgansko arterijo in levo srednjo možgansko arterijo ter poglej, ali bomo kaj videli,
ko se bodo odprla vrata ordinacije in bo prišel signal.«
Da, nekaj je opazil, in sicer so spodaj vidni ti podaljšani vrhovi.
Ti vrhovi pomenijo, da se je vsakič, ko so se vrata ordinacije odprla (štirikrat), pretok skozi mojo desno,
srednjo možgansko arterijo zmanjšal ali celo popolnoma ustavil, in sicer samo v desni, ne pa v levi.
Na to nikoli ne bi mogel vplivati. Ko je izginila izpostavljenost radijskim valovom, so se tu spet lepo pokazale
normalne vrednosti pretoka skozi obe možganski arteriji, kar pomeni: zožitev žil pod vplivom radijskih valov.
Pri meni na desni, pri njem na levi, pri drugih pa morda povsod.
Naslednji poskus: Tukaj sem, tukaj sem se sprehodil skozi gozd in meril svoj srčni utrip.
Pri meni, pri več kot 1.000 ljudeh, pri lamah, alpakah, in ljudem nisem samo priključil EKG-ja, ampak sem
jim hkrati na roko namestil dozimeter, ki je opravljal dolgoročno vzporedno snemanje.
To pomeni, da sem lahko s pomočjo sevanja izmeril srčni utrip. In zdaj postane zanimivo.
Na teh zapisih vidimo te vrhove, ki se ujemajo z vrhovi sevanja. To je precej dobro vidno.
Z eno izjemo: tu se mi poveča srčni utrip – ne zato, ker bi tam bilo sevanje, ampak zato, ker je v gozdu hrib,
ki mi ni povzročal toliko napora kot radijsko sevanje.
Enako velja za lame in alpak, ki ne morejo razlikovati med radijskim stolpom in drevesom.
Nato mi je moj predhodnik, Klaus, prijazno povedal o krvnih preiskavah.
In tako so mi to opisali: odvzamemo kri, izpostavimo ljudi sevanju, ponovno odvzamemo kri, kri se spremeni.
Potem je prišla industrija in rekla: »Ah, ljudje, strjevanje krvi se zgodi zaradi drugega odvzema krvi.«
In takrat sem si rekel: »Veste kaj, to bomo naredili drugače.«
Vzamem kri, vzamem dve epruveti in dva pokrivna stekla.
Eno steklo bom izklopil, drugega pa ne bom izklopil, in sicer vzporedno.
Nato pa pod mikroskopom s temnim poljem pogledam, kaj se dogaja. In to si bomo zdaj ogledali.
Tukaj vidimo neobsevano kri, vidimo belo krvno celico, to je tista majhna bela bitja na vrhu, ki išče bakterije in
škodljive snovi ter se tako poda na pot, da bi se borila proti škodljivcem ali zaščitila človeka pred njimi.
No, zdaj pa si oglejmo naprej in takoj bomo videli isto kri istega udeleženca, odvzeto ob istem času – tukaj je.
In tukaj vidimo razliko. Rdeče krvničke so se zgrudile.
Naše majhno belo krvno telo še vedno vidimo skrito v sredini, v gruči, a sploh nič ne počne – ali pa komaj kaj.
To pomeni: pri izpostavljenosti mobilnemu sevanju je imunski sistem oslabljen tudi zato, ker bele krvničke
niso več tako gibčne. Ali je to logično? (Občinstvo: Da)
Dobro, nadaljujmo. Nato je prišla pacientka, učiteljica likovne umetnosti, in rekla:
»Veste, naredil vam bom lepo sliko.«
In to tukaj pokažem z zahvalo tej gospe, če morda gleda.
V zgornjem delu slike vidimo bencinski avtomat, ki morda ni ravno primeren za današnji čas, in
vidimo zdravo sevanje ter zdrave krvne celice.
Ventil rezervoarja je dobro prekrvavljen, srce pa se veseli dobrega dotoka bencina, obogatenega s kisikom.
V spodnjem delu vidimo umetno sevanje.
Kri se je strdila, zato seveda teče počasneje, žile so zožene in napete, kot je to zelo
dobro opisal Klaus v zvezi s pritokom kalcija.
Se spomnite kalcija v celici... kalcij pošlje celici signal: »Prosim, mišice, napnite se.«
Žile so obdane z mišicami in se krčijo.
Prekrvavitev srca, možganov in ledvic je ob uporabi mobilne telefonije znatno slabša,
zaradi česar ljudje prejemajo manj kisika.
In prav to je zgodba o mojem možu, ki jo želim tukaj še na kratko povedati, ker se mi zdi pomembna.
Moj mož je tisti dan rekel: »Ne zmorem več!«, nato pa je doživel možgansko kap in epileptične napade.
Odpeljal sem ga v bolnišnico, proti njegovi volji, z izolacijskimi odejami, z zaščitnim
materialom, ki so ga tam takoj odstranili.
V bolnišnici je popolnoma zapadel v komo.
Opravili so CT-preiskavo, možgani so izgledali kot možgani iz Salforda, ki jih je pravkar pokazal Klaus – možgani podgane.
Možgani so bili popolnoma preluknjani, najhujše pa je bilo to, da mojemu možu ni bilo
več mogoče zagotoviti umetnega dihanja. Zakaj?
Prepona je mišica, ki se pri globokem vdihu in izdihu razteza in krči.
Mož je imel napeto trebušno prepono.
In ne glede na to, s kakšnim tlakom smo mu dovajali kisik skozi kisikovo kanulo, ga je bilo mogoče
položiti na trebuh, vendar ga ni bilo več mogoče oživljati.
Da. Ledvice so prenehale delovati. Zakaj?
Ledvice oskrbujejo majhne ledvične žile, ki so obdane z mišicami.
Zaradi krča ledvice niso več mogle opravljati svoje filtrirne funkcije.
Imel je odpoved ledvic. Pljuča niso več dobivala kisika itd. itd.
Umetna prehrana, vse. Šest tednov sem se borila: »Prosim, odpeljite ga v drugo sobo.«
Bil sem na etični komisiji. Po šestih tednih se je preselil iz prostora z 4.000 μW/m² v sobo, kjer je bilo skoraj nič.
Po treh urah so mu lahko začeli dajati umetno dihanje. Naslednji dan je začel samostojno dihati, po
enem tednu pa je že sedel v invalidskem vozičku.
Začeli smo z logopedijo, fizioterapijo in vsem ostalim, vrednosti ledvic pa so se hitro izboljšale.
Domov ga nisem mogla vzeti, imela sem tri otroke (šolskoobvezne), nisem imela negovalca, ker ga je bilo treba ves čas odsesavati,
zato smo živeli v skupnosti z umetno dihalno podporo.
V skladu s pogodbo, ki je bila sklenjena v pisni obliki: zasebna soba, brez brezžičnega omrežja.
Po dveh tednih je prišla nočna medicinska sestra Birgit: »Imam pravico do svojega Wi-Fi-ja.« – Da!
Ponoči sem spala pri možu, zjutraj ob osmih sem morala v ordinacijo, sestro Birgit sem ji rekla:
»Do 22.00 zvečer, vrata bomo zaprli, to bom naredil sam.«
»Ampak potem se bo izklopil Wi-Fi, vi boste mojemu možu naredili felacijo, jaz pa moram jutri v službo.«
Ob dveh zjutraj se je sprožil alarm, moj mož pa je bil še vedno tam, kjer je bil prej. Od tega se ni več opomogel.
Pred štiridesetimi leti so se ljudem z alergijo posmehovali. Alergenov ni bilo mogoče videti,
Danes vemo, da obstajajo alergeni, med njimi tudi alergija na arašide.
In tudi če jih jaz nimam, jih lahko ima ta Klaus tukaj.
Zdaj se ljudem z elektromagnetno preobčutljivostjo posmehujejo.
Ampak samo zato, ker jaz tega problema nimam, to še ne pomeni, da ga tudi drugi nima.
Možnosti zdravljenja pa so, to vam lahko povem, resnično omejene.
Poskusil sem že marsikaj, a najpomembnejša je profilaksa z izpostavljanjem.
Ljudje morajo najprej izstopiti iz tega stresa, da si sploh lahko spet oddahnejo; mišice se morajo najprej
sprostiti, šele potem jim lahko pomagamo s kisikom, vitamini, minerali in drugimi snovmi.
A najpomembnejše – in ne poznam nikogar, pri katerem bi bilo drugače – je: izklopiti radio.
In potem imamo tukaj, tako kot tudi tukaj, naša pripomočka.
Brez njih ne gre. To sem poimenoval »zdravila po potrebi«.
Torej, to pomeni elektrohipersenzitivnost; naj to malo drugače opredelim – v javnem prevozu bi lahko bili brez težav,
lahko bi se udeleževali prireditev, lahko bi, lahko bi, če bi bili ustvarjeni majhni pogoji. In sem to enkrat izračunal.
Če verjamemo avstralski študiji, je 17 % odraslih elektrosenzitivnih, kar pri 500 bolnikih v
bolnišnici pomeni 85 prizadetih; če to število delimo s tri, saj imamo troposteljne sobe, dobimo 28 sob.
Lahko bi brez težav napolnili dve bolnišnični oddelki z ljudmi, ki trpijo zaradi okoljskih bolezni, z zdravniki, ki trpijo zaradi
njih, in z negovalci, ki trpijo zaradi njih, in s tem ne bi rešili našega problema z
oskrbo, ampak bi ga le nekoliko razbremenili.
Enako velja za vrtce in šole.
Da, gospodarsko bi nam lahko šlo veliko bolje, saj večina med nami, ki smo občutljivi na
elektromagnetno sevanje, želimo delati. Želimo biti del družbe.
O tem, kako je mogoče zmanjšati sevanje, smo že govorili, zato prosim vse:
Pomagajte nam, da se elektromagnetna preobčutljivost postane vidna, da bomo – in govorim v imenu vseh nas – spet našli svoje
mesto v vaši družbi ter da bomo skupaj stopili v zdravo prihodnost in da bomo potrebovali
vedno manj rumenih stolov. Hvala za pozornost.