När strålningspåverkan försvann kunde man återigen se normala flödesvärden i båda hjärnartärerna.
Det betyder: åderförträngning i underbenet. Hos mig på höger sida, hos den andre på vänster sida, hos andra kanske överallt.
Jag kunde mäta hjärtfrekvensen med hjälp av strålningsmätaren. Och nu blir det spännande.
Här ser vi dessa toppar på kurvorna. Och de stämmer överens med strålningstopparna.
I samband med mobilstrålning försvagas immunförsvaret även genom att de vita blodkropparna inte längre är lika rörliga.
För 40 år sedan blev personer med allergier hånade. Allergenerna kunde man inte se.
Nu vet man att det finns allergier, bland annat jordnötsallergi.
Och även om jag inte har dem, kan Klaus här ha dem.
Nu blir människor med elöverkänslighet utskrattade.
Men bara för att jag inte har det problemet är det inget bevis på att den andre inte har det.
Jag överlämnar nu ordet till min kollega Dr. Monika Krout, som sitter bredvid mig. Hon är nästa talare.
Hon studerade medicin vid universitetet i Marburg, tog sin doktorsexamen där och arbetade därefter som
underläkare vid barnonkologin vid universitetet i Köln.
Hon erhöll forskningsstipendier inom onkologi och hematologi vid Max-Planck-institutet i München samt vid
University of Texas och Health Science Center i Houston.
Hon har regelbundet varit på utlandsuppdrag i Filippinerna, Indien, Nepal och Tanzania.
Monika Krout drev en egen naturvetenskapligt inriktad mottagning som specialistläkare i allmänmedicin och bedriver forskning
inom området elektrohypersensitivitet, särskilt om sambandet mellan hjärtfrekvensvariabilitet och strålning från mobilnät.
Hon har gått i förtidspension sedan 2021, är änka, mamma till tre vuxna barn och redan mormor.
Tillsammans med sin sambo driver hon en öringodling i Eifel, där man främst odlar öring men även några andra djur, och arbetar
för att bevara djur- och växtarter som hotas av utrotning.
Vi ser verkligen fram emot kära Monika, på ditt föredrag med temat ”Elektrohypersensitiva flyktingar i sitt eget land”, där du
också berättar om dina egna mycket tungt präglande upplevelser i samband med elektrohypersensitivitet och
din makes bortgång. Jag överlämnar nu ordet till dig.
Först och främst tack för att ni lyssnar, och jag hoppas att alla orkar hänga med mig de sista tjugo minuterna här.
Mitt ämne är ”Flyktingar i det egna landet”, helt enkelt … ja, jag är ju av två skäl … jag är själv berörd.
Jag har nu under tre veckor förberett mig ordentligt för att verkligen kunna vara här och ta itu med många saker.
Med inhalatorn, men nu är jag verkligen här.
Min man drabbades av det, min man avled av det, och i min praktik har jag haft så många elektrosensitiva patienter, fått så många
rop på hjälp som jag inte riktigt kunde hjälpa till med, eftersom politikerna inte
samarbetade – och det är därför jag är här just nu.
Flyktingar i sitt eget land. Som symbol ser man kolibrin i det gula hjärtat, och det är det globala tecknet
för oss människor med EHS – så kallar vi det i kortform.
Ja, jag vet inte ens vem som överhuvudtaget vet vad en kolibri är, vilka fantastiska djur de är.
När man studerar kolibrierna märker man att de är de enda djuren som inte flyr vid en skogsbrand.
Alla djur är borta, alla människor är borta, och kolibrin gör något alldeles speciellt: den flyger till närmaste flod
och hämtar droppe för droppe för att släcka skogsbranden.
Och idén kom till mig just nu när jag sitter här.
Jösses, wow, här är vi redan – jag vet inte hur många kolibrier vi är som, droppe för droppe, försöker bekämpa den här
situationen, farorna med mobilnätet, skadliga vaccinationer och allt annat – och jag uppmanar helt
enkelt även lyssnarna online att vara kolibrier.
Allt detta kryddat med hjärta. Och hjärta och förnuft hör ihop, och jag tycker att när vi
gör något ska vi alltid göra det med hjärtat.
Och naturligtvis alltid med förnuftet i åtanke – vi fattar förnuftiga beslut, och för mig är det helt klart att
vi inte kan avskaffa mobilnätet, men det finns möjliga lösningar och därför kan vi samarbeta. Det är möjligt.
Kort bakgrund: Jag tycker att färgen gul är spännande.
Förr i tiden – det minns många av oss äldre fortfarande – fanns det gruvor, och dit tog man med
sig kanariefåglar, gula kanariefåglar, i burar.
Och när luften tog slut blev det farligt, och då var gruvarbetarna tvungna att ta sig ut ur gruvan.
Och jag tror att många av oss som är elektrosensitiva – det ska jag förklara senare – är lite som de där kanariefåglarna
och kanske en liten varning om vad som också kan hända med andra människor. Det behöver inte hända, det är viktigt!
Många av oss som drabbats flyr ner i källarna eftersom de inte längre kan sova i sina vanliga lägenheter.
För att sova, för att arbeta. Och källare kan ibland vara läskiga, inte särskilt trevliga.
De flyr från lägenheterna ut i skogen.
Jag har själv, jag vet inte riktigt, sovit i två eller tre år i en röd stuga på två gånger två meter i skogen
vid -20 °C, eftersom jag inte stod ut med elen längre.
Jag orkade inte med Funk, men jag klarade det ändå – jag tog mig precis över mållinjen.
Många flyttar i jakten på ett nytt hem – vart kan vi ta vägen nu?
Så såg det ut även i min praktik fram till 2021, och många av oss har förlorat våra
jobb, trots att vi hade så mycket att erbjuda.
Vi är lärare, vi är läkare, vi är förskollärare, vi är vårdpersonal, vi är byggarbetare – vi kan
så mycket, vi skulle kunna bidra med ett mervärde.
Och vissa människor ser ingen annan utväg än att ta livet av sig.
Och så var det också med min man, efter att strålningen hade höjts, när han lagade mat i köket och jag sa till honom:
”Gå ner i källaren, snälla, strålningsnivån är förhöjd.” Och han sa: ”Vet du, jag orkar inte
längre.” Det var så det började, i filmen i alla fall.
Och precis som Klaus Buchner just berättade, så är det outhärdliga smärtor och det är helt
enkelt ett fängelse som man inte kan ta sig ur.
När jag först ställdes inför elektrosensitiviteten – jag tror det var 2013 – tänkte jag: ”Ja, är det här bara inbillning?”
”Är det verkligen något fel på folk? Man ser det inte, man känner det inte? Eller är det verkligen så?”
Den federala myndigheten för strålskydd säger att det är något som händer i huvudet.
Och folk har sagt: ”Nej, faktiskt, det är vi som har problemet.” Och nu ska vi undersöka den frågan.
Just det, den gula stolen. Många av oss kunde inte ta oss ut, och den gula stolen symboliserar alla människor
världen över som gärna skulle vilja vara här men inte kan.
Jag är en människa, jag har en bakgrund inom forskningen, och när jag stöter på något vill jag
alltid veta: Stämmer det, eller stämmer det inte?
Och jag gör alltid egna försök, för då kan jag vara med och diskutera.
Så, vad har jag gjort? Jag har skaffat mig en långtidsmätare för radio.
Jag satte mig i vår mottagningslokal, som var avskärmad.
Jag kallade in en kollega som gjorde en dopplerundersökning av blodkärlen i huvudet och sa till honom:
”Testa gärna den högra mellersta hjärnartären och den vänstra mellersta hjärnartären, och kolla om vi ser något när
dörren till mottagningen öppnas och signalen kommer in.”
Ja, han har sett något, och man kan faktiskt se de här förlängda topparna där nere.
Dessa toppar innebär att varje gång dörren till mottagningen öppnades (fyra gånger) minskade blodflödet genom
min högra, mellersta hjärnartär eller upphörde helt, och detta gällde endast den högra, inte den vänstra.
Jag skulle aldrig ha kunnat påverka det. När strålningen försvann kunde man här återigen se normala
flödesvärden i båda hjärnartärerna, vilket innebär att strålningen orsakade kärlförträngning.
Hos mig till höger, hos den andre till vänster, hos andra kanske överallt.
Nästa försök: Jag har här, här har jag gått genom skogen och mätt min puls.
Hos mig, hos över 1 000 personer, hos lamadjur och alpackor, och jag kopplade inte bara in ett EKG på personerna
utan satte samtidigt en dosimeter på armen, vilket gjorde en långvarig parallellregistrering.
Det betyder att jag kunde mäta hjärtfrekvensen med hjälp av strålningsnivån. Och nu blir det spännande.
Här ser vi dessa toppar på kurvorna, och de stämmer överens med strålningstopparna. Det syns ganska tydligt.
Med ett undantag: Här stiger min puls – inte för att det fanns strålning där, utan för att det finns en kulle i
skogen som inte var lika ansträngande för mig som strålningen.
Detsamma gäller för lamadjur och alpackor, och de kan inte skilja en sändarmast från ett träd.
Sedan berättade min föregångare, Klaus, vänligt nog om blodproverna.
Och så här beskrevs det för mig: Vi tar blodprover, utsätter människor för strålning,
tar nya blodprover, och blodet förändras.
Sedan kom industrin och sa: ”Åh, människor, blodpropparna uppstår på grund av det andra blodprovet.”
Och då tänkte jag: Vet ni vad, vi gör det på ett annat sätt.
Jag tar ett blodprov, tar två provrör och två täckglas.
Det ena glaset ställer jag in på ”Funk”, det andra inte, parallellt.
Och sedan tittar jag i mörkfältsmikroskopet för att se vad som händer. Och det ska vi ta en titt på.
Här ser vi blodet som inte har bestrålats, vi ser en vit blodkropp, det är den där lilla vita varelsen där uppe som
letar efter bakterier och skadliga ämnen och som ger sig ut på sin resa för att bekämpa eller skydda människan mot skadegörare.
Okej, nu tittar vi vidare och strax ser vi samma blod från samma försöksperson, som togs samtidigt – där är det.
Och här ser vi skillnaden. De röda blodkropparna har klumpat ihop sig.
Vi ser fortfarande vår lilla vita blodkropp gömd mitt i klumpen, men den gör ingenting alls – eller knappt någonting längre.
Vad betyder det att immunförsvaret försvagas av mobilstrålning, bland annat genom att de vita blodkropparna
inte längre är lika rörliga? Är det logiskt? (Publiken: Ja)
Okej, då fortsätter vi. Sedan kom en patient, en konstlärare, och sa:
”Vet ni, jag ska ta en fin bild åt er.”
Och det visar jag här – med ett tack till damen, om hon råkar titta på.
I den övre delen av bilden ser vi en bensinpump, vilket kanske inte är så passande i dessa tider, och vi
ser den hälsosamma strålningen, de friska blodkropparna.
Bränslekranen har god blodcirkulation och hjärtat gläder sig åt en god tillförsel av syresatt bensin.
I den nedre delen ser vi den artificiella strålningen.
Blodet har klumpat sig, flyter naturligtvis långsammare, blodkärlen är förträngda och spända, precis som Klaus så
träffande uttryckte det i samband med kalciumtillströmningen.
Ni minns väl cellkalciumet… det ger cellen signalen: ”Snälla, muskler, spänn er.”
Kärlen är omgivna av muskler och dras samman.
Blodcirkulationen i hjärtat, hjärnan och njurarna är betydligt sämre när man utsätts för
mobilstrålning, och människor får mindre syre.
Och det är just den här historien om min man som jag vill berätta helt kort här, eftersom jag tycker att den är viktig.
Den dagen sa min man: ”Jag orkar inte längre!”, och drabbades av en stroke och epileptiska anfall.
Jag förde honom till sjukhuset, mot hans vilja, med isoleringsfiltar och
skyddsutrustning som omedelbart kasserades där.
Han hamnade i djup koma på sjukhuset.
Man hade gjort en datortomografi, och hjärnan såg ut precis som den från Salford som Klaus just visade, råttans hjärna.
Hjärnan var full av hål, och det värsta var att min man inte längre kunde få respiratorvård. Varför?
Mellangärdet är en muskel som dras in och ut djupt vid in- och utandning.
Min mans diafragma var spänd.
Och oavsett hur högt andningstrycket var genom syrgaskanulen kunde man lägga honom på magen, men
det gick inte längre att ge honom andningshjälp.
Ja. Njurarna har slutat fungera. Varför?
Njurarna försörjs av små njurkärl, som i sin tur är omgivna av muskler.
På grund av krampen kunde njurarna inte längre filtrera.
Han drabbades av njursvikt. Lungorna fick inte längre något syre, osv. osv.
Artificiell näring, allt. I sex veckor kämpade jag: ”Snälla, ta honom till ett annat rum.”
Jag var hos etikkommissionen. Efter sex veckor flyttades han från 4 000 μW/m² till ett rum där det knappt fanns någonting.
Efter tre timmar kunde man ge honom konstgjord andning. Nästa dag började han andas på egen
hand, och efter en vecka satt han i rullstol.
Vi kunde börja med logopedi, fysioterapi och allt annat, och njurvärdena förbättrades snabbt.
Det gick inte att ta honom hem, jag hade tre barn (i skolåldern) och ingen vårdare, eftersom han alltid
behövde avsugas – så det blev ett boende med andningshjälp.
Enligt avtalet, som fastställts skriftligen: avskärmat rum, ingen trådlös anslutning.
Efter två veckor kom nattsköterskan Birgit: ”Jag har rätt till mitt Wi-Fi.” – Ja!
Jag sov hos min man i natt, var tvungen att åka till mottagningen klockan åtta på morgonen och sa till syster Birgit:
”Fram till kl. 22.00 på kvällen, vi låser dörren, jag gör det själv.”
”Men då slutar Wi-Fi att fungera, ni suger av min man, och jag måste jobba i morgon.”
Klockan två på morgonen gick larmet, och min man befann sig där han hade varit tidigare. Han hämtade sig aldrig från det.
För fyrtio år sedan blev personer med allergi hånade. Allergenerna kunde man inte se,
Nu vet man att det finns allergener, bland annat jordnötsallergi.
Och även om jag inte har dem, kan Klaus här ha dem.
Nu blir människor med elöverkänslighet utskrattade.
Men bara för att jag inte har det problemet är det inget bevis på att den andre inte har det.
Och behandlingsmöjligheterna – det kan jag säga er – är verkligen begränsade.
Jag har försökt på många, många sätt, men det viktigaste är att förebygga exponering.
Människorna måste först komma ur stressläget för att kunna hämta andan igen; musklerna måste först slappna av, och först
därefter kan vi bidra med syre, vitaminer, mineraler och annat.
Men det viktigaste – och jag känner ingen för vilken det är annorlunda – är: Sluta tänka på det.
Och så har vi här, precis som jag har här, våra hjälpmedel.
Utan dem går det inte. Jag har kallat dem för ”nödvändiga läkemedel”.
Så, det betyder alltså elektroöverkänslighet. Jag ska försöka omformulera det – vi skulle kunna resa med kollektivtrafiken utan
besvär, vi skulle kunna delta i evenemang, vi skulle kunna, skulle kunna, om vissa små
förutsättningar skapades. Och jag har räknat lite på det.
Om vi ska tro den australiska studien, är 17 % av de vuxna elektrosensitiva, vilket innebär att vi bara på
sjukhuset med 500 patienter har 85 drabbade. Om vi delar det med tre – ja, vi har trebäddsrum – får vi tjugoåtta rum.
Vi skulle utan problem kunna fylla två avdelningar med människor som lider av miljörelaterade sjukdomar, med läkare som lider
av dem, med vårdpersonal som lider av dem, och vi skulle inte ha löst vårt vårdproblem, men vi skulle kunna avlasta det.
Detsamma gäller för förskolor och skolor.
Ja, vår ekonomiska situation skulle kunna vara mycket bättre, eftersom de flesta av oss som är
elektrosensitiva vill arbeta. Vi vill vara en del av samhället.
Man har tagit upp hur man kan minska strålningen, och därför ber jag alla:
Hjälp till att synliggöra elöverkänsligheten, så att vi – och jag talar för oss alla – återigen får en plats i samhället och
så att vi tillsammans kan gå mot en hälsosam framtid där vi behöver allt färre gula stolar. Tack för att ni lyssnade.