Після зникнення радіаційного навантаження знову добре видно нормальні показники кровотоку в обох артеріях головного мозку.
Тобто: звуження судин під впливом радіохвиль. У мене — праворуч, у іншого — ліворуч, а в інших людей, можливо, скрізь.
Мені вдалося виміряти частоту серцебиття за допомогою радіаційного опромінення. А тепер стає цікаво.
Тут ми бачимо ці піки на записах. І вони збігаються з піками випромінювання.
Під впливом мобільного випромінювання імунна система також ослаблюється через те, що лейкоцити втрачають свою рухливість.
40 років тому над людьми, які страждали на алергію, насміхалися. Алергени було неможливо побачити.
Зараз відомо, що існують алергії, зокрема й алергія на арахіс.
І навіть якщо у мене їх немає, то Клаус може їх взяти.
Зараз над людьми з електрогіперчутливістю насміхаються.
Але те, що у мене немає цієї проблеми, ще не означає, що її немає й у інших.
Тепер я передаю слово моїй колезі, яка сидить поруч зі мною, д-ру Моніці Кроут. Вона — наступна доповідачка.
Вона вивчала медицину в Марбурзькому університеті, там захистила докторську дисертацію, а потім працювала асистентом-лікарем
у відділенні дитячої онкології Кельнського університету.
Вона отримала наукові стипендії в галузі онкології та гематології в Інституті Макса Планка в Мюнхені, а також у
Техаському університеті та Центрі медичних наук у Х’юстоні.
Вона регулярно бере участь у закордонних місіях на Філіппінах, в Індії, Непалі та Танзанії.
А Моніка Кроут працювала лікарем-терапевтом у власній клініці, орієнтованій на природничі науки, та займається дослідженнями в
галузі електрогіперчутливості, зокрема вивчає взаємозв’язок між варіабельністю
серцевого ритму та випромінюванням мобільних мереж.
З 2021 року вона перебуває на достроковій пенсії, вона вдова, мати трьох дорослих дітей і вже бабуся.
Разом зі своїм партнером вона управляє фермою з розведення форелі в Ейфелі, де основну увагу приділяють саме цій рибі, а також
утримують ще кілька інших тварин і займаються збереженням видів тварин і рослин, що перебувають під загрозою зникнення.
Ми з нетерпінням чекаємо, дорога Моніко, на твою доповідь на тему «Біженці з електрогіперчутливістю у власній країні», в якій ти
також розповіси про свої власні дуже важкі переживання, пов’язані з електрогіперчутливістю та смертю
твого чоловіка. Дозволь мені передати тобі слово.
По-перше, дякую за увагу, і сподіваюся, що у всіх ще вистачить сил, щоб провести зі мною тут останні двадцять хвилин.
Моя тема — «Біженці у власній країні», просто… так, я тут з двох причин… це стосується мене особисто.
Останні три тижні я ретельно готувався, щоб тут справді мати змогу займатися багатьма справами.
З інгалятором, але я тепер справді тут.
Мій чоловік страждав від цього, він помер від цього, а в своїй практиці я мала так багато пацієнтів з електрочутливістю,
отримувала стільки прохань про допомогу, яким я насправді не могла допомогти, бо політики
не йшли на співпрацю, і саме тому я зараз тут.
Біженці у власній країні. Як символ зображено колібрі в жовтому серці, і це — всесвітній знак для
нас, людей з ЕГС, так ми його називаємо для стислості.
Так, я навіть не знаю, хто взагалі знає, що таке колібрі, які це чудові тварини.
Якщо придивитися до колібрі, то можна помітити, що під час лісової пожежі саме колібрі — єдині тварини, які не тікають.
Усі тварини пішли, усі люди пішли, а колібрі робить ще щось особливе: він летить до найближчої річки й,
крапля за краплею, набирає воду, щоб загасити лісову пожежу.
І мені спала на думку ця ідея, коли я тут сиджу.
Ого, вау, нас тут вже стільки — навіть не знаю, скільки колібрі, які крапля за краплею намагаються боротися проти цієї ситуації,
проти небезпеки мобільного зв’язку, шкідливих щеплень та всього іншого — і я просто запрошую слухачів онлайн також стати колібрі.
Усе це приправлено серцем. Адже серце й розум — це одне ціле, і я вважаю, що коли ми щось
робимо, то завжди повинні підходити до цього з серцем.
І, звісно, завжди керуючись розумом, приймаючи зважені рішення. Мені цілком зрозуміло, що ми не можемо
відмовитися від мобільного зв’язку, але є можливі рішення, і тому ми можемо співпрацювати. Це можливо.
Короткий контекст: Мені подобається жовтий колір.
Раніше, як ще пам’ятають багато хто з нас, старшого покоління, існували шахти, і туди
спускали в клітках канарків — жовтих канарків.
А коли повітря закінчувалося, це ставало небезпечно, і тоді шахтарям доводилося виходити з шахти.
І я вважаю, що багато хто з нас, людей з електрочутливістю — про це я розповім трохи пізніше — є чимось на зразок цих
канарків і, можливо, слугують невеликим попередженням про те, що може статися й з іншими людьми. Не обов’язково, це важливо!
Багато з нас, тих, хто страждає від цього, ховаються в підвалах, оскільки вже не можуть спати у своїх звичайних квартирах.
Для сну, для роботи. А підвали іноді бувають моторошними, неприємними.
Вони тікають з квартир у ліс.
Я сам, навіть не знаю, два чи три роки спав у червоній хатинці розміром два на два метри в лісі при
температурі -20 °C, бо вже не міг терпіти відсутність електрики.
Я не витримав Функа, але знову впорався — ледь-ледь впорався.
Багато хто переїжджає, шукаючи відповідь на питання: куди ж нам ще можна поїхати?
Саме таким було життя в моїй клініці до 2021 року, і багато хто з нас втратив роботу, хоча ми могли б зробити так багато.
Ми — вчителі, ми — лікарі, ми — вихователі, ми — доглядальники, ми — будівельники, ми вміємо
так багато, ми могли б стати додатковою цінністю.
А деякі люди не бачать іншого виходу, як покінчити з собою.
Так само було й з моїм чоловіком: після того, як дозу опромінення збільшили, він готував їжу на кухні, а я сказала йому:
«Будь ласка, йди в підвал, рівень радіації підвищений». А він відповів: «Знаєш, я більше не
хочу». Ось так все почалося, принаймні у фільмі.
І ще те, про що щойно розповів Клаус Бухнер, — це нестерпний біль, і це просто в’язниця, з якої не можна вибратися.
Коли я вперше зіткнувся з електрочутливістю — здається, це було у 2013 році — я подумав: «Так, це що, просто уява?»
«Чи справді у людей щось є? Це не видно, цього не відчувається? Або це справді так?»
Федеральне управління з радіаційного захисту стверджує, що це все в голові.
І люди сказали: «Так, справді, у нас є ця проблема». І саме це питання ми зараз і розглядаємо.
Саме так, жовтий стілець. Багато хто з нас не міг вийти назовні, і цей жовтий стілець символізує всіх
людей у світі, які хотіли б бути тут, але не можуть.
Я людина, я з наукового середовища, і коли я щось чую, то завжди хочу знати: це правда чи ні.
І я завжди проводжу експерименти на собі, бо тоді можу висловити свою думку.
Отже, що я зробив? Я придбав прилад для тривалого вимірювання радіосигналів.
Я сів у нашій кабінеті, який був ізольований.
Я викликав колегу, який провів доплерографію судин голови, і сказав йому:
«Будь ласка, перевір праву середню мозкову артерію, ліву середню мозкову артерію і подивися, чи побачимо ми
щось, коли відчиняться двері кабінету і пролунає сигнал».
Так, він щось помітив, а саме — внизу видно ці подовжені піки.
Ці піки означають, що щоразу, коли відчинялися двері кабінету (чотири рази), кровотік у моїй правій середній
мозковій артерії зменшувався або повністю припинявся, причому це стосувалося лише правої артерії, а не лівої.
Я ніяк не міг на це вплинути. Коли радіовипромінювання зникло, тут знову добре видно нормальні показники
кровотоку в обох артеріях головного мозку, тобто: звуження судин під впливом радіовипромінювання.
У мене праворуч, у того — ліворуч, а в інших людей, можливо, скрізь.
Наступна спроба: Ось тут, я йшов лісом і вимірював частоту серцебиття.
У мене, у понад 1 000 людей, у лам, альпак, і я не тільки підключив до людей ЕКГ, а й одночасно прикріпив до їхніх
рук дозиметр, який здійснював тривалий паралельний запис.
Тобто я зміг виміряти частоту серцебиття за допомогою радіаційного опромінення. А тепер стає цікаво.
Тут ми бачимо ці піки на записах, і вони збігаються з піками випромінювання. Це добре видно.
За одним винятком: тут у мене прискорюється серцебиття — не тому, що там було випромінювання, а тому, що в лісі
є пагорб, підйом на який не був для мене таким виснажливим, як радіочастотне навантаження.
Те саме стосується лам і альпак, які не можуть відрізнити телевежу від дерева.
Потім мій попередник, Клаус, люб’язно розповів про аналізи крові.
І мені це описали так: ми беремо кров, піддаємо людей опроміненню, знову беремо кров — і кров змінюється.
Потім з’явилися фахівці з цієї галузі й сказали: «О, люди, згущення крові відбувається через другий забір крові».
І тоді я подумав: знаєте що, давайте зробимо це по-іншому.
Я беру кров, беру дві пробірки та дві кришки.
Один стакан я вимикаю, другий — ні, паралельно.
А потім я дивлюся під темнопольовим мікроскопом, що відбувається. І давайте на це подивимося.
Тут ми бачимо кров, що не піддавалася опроміненню, ми бачимо білий кров'яний клітинку — це та маленька біла істота вгорі,
яка шукає бактерії та шкідливі речовини і вирушає у свою подорож, щоб боротися зі шкідниками або захищати людину від них.
Отже, давайте продовжимо, і ось ми бачимо ту саму кров того самого учасника експерименту, взяту в той самий час — ось вона.
І ось тут ми бачимо різницю. Еритроцити злиплися в грудочки.
Ми все ще бачимо нашу маленьку білу кров’янку, що ховається посередині, у натовпі,
але вона нічого не робить — або майже нічого.
Що це означає: під впливом мобільного випромінювання імунна система також ослаблюється через те, що лейкоцити
втрачають свою рухливість. Чи логічно це? (Аудиторія: Так)
Гаразд, продовжимо. Потім прийшла пацієнтка, вчителька образотворчого мистецтва, і сказала:
«Знаєте, я намалюю вам гарну картину».
І я показую це тут, висловлюючи подяку цій пані, якщо вона це дивиться.
У верхній частині зображення ми бачимо бензозаправну колонку, що, можливо, не дуже доречно в наш час, а
також здорове випромінювання та здорові клітини крові.
Кран паливного бака добре кровопостачається, а серце радіє від хорошого надходження кисню разом із бензином.
У нижній частині ми бачимо штучне випромінювання.
Кров згущується, тече, звісно, повільніше, судини звужуються, спазмуються — як дуже влучно
висловився Клаус, під впливом надходження кальцію.
Ви пам’ятаєте про клітинний кальцій… він подає клітині сигнал: «Будь ласка, м’язи, напружтеся».
Судини оточені м’язами, які спазмуються.
Під впливом мобільного зв’язку кровообіг у серці, мозку та нирках значно знижується, і люди отримують менше кисню.
І саме про це — про історію мого чоловіка — я хотіла б тут коротко розповісти, бо вважаю це важливим.
Того дня мій чоловік сказав: «Я більше не хочу!», після чого у нього стався інсульт і почалися епілептичні напади.
Я відвіз його до лікарні, всупереч його волі, з екрануючими ковдрами та захисним спорядженням, яке там одразу ж утилізували.
У лікарні він повністю впав у кому.
Було зроблено КТ, і мозок виглядав так само, як мозок Салфорда, який щойно показав Клаус, — мозок щура.
Мозок був повністю продірявлений, а найгірше було те, що моєму чоловікові вже не можна
було проводити штучну вентиляцію легенів. Чому?
Диафрагма — це м’яз, який глибоко вдихає та видихає.
У мого чоловіка спазмувалася діафрагма.
І незалежно від того, з яким тиском подавали повітря через кисневу канюлю, його можна було покласти на
живіт, але більше не вдавалося зробити йому штучне дихання.
Так. Нирки відмовили. Чому?
Нирки забезпечуються кров’ю за допомогою дрібних ниркових судин, які, у свою чергу, оточені м’язами.
Через спазм нирки більше не могли виконувати свою фільтрувальну функцію.
У нього сталася ниркова недостатність. Легені перестали отримувати кисень, і так далі, і так далі.
Штучне харчування — все. Я боролася шість тижнів: «Будь ласка, відведіть його в іншу кімнату».
Я був на засіданні етичної комісії. Через шість тижнів він перейшов з рівня 4 000
мкВт/м² до кімнати, де майже нічого не було.
Через три години йому вдалося провести штучне дихання. Наступного дня він почав дихати
самостійно, а через тиждень уже сидів у інвалідному візку.
Ми змогли розпочати заняття з логопедії, фізіотерапії та всього іншого, і показники нирок швидко покращилися.
Забрати його додому не було можливості: у мене було троє дітей (шкільного віку), а доглядача не було, бо йому
постійно потрібно було проводити відсмоктування, тож ми жили в «спільноті з штучною вентиляцією легенів».
Згідно з договором, зафіксованим у письмовій формі: ізольована кімната, без радіосигналу.
Через два тижні прийшла нічна медсестра Біргіт: «Я маю право на свій Wi-Fi». — Так!
Я ночувала у свого чоловіка, а вранці о восьмій мусила йти до клініки, тож сказала сестрі Біргіт:
«До 22:00 вечора ми зачиняємо двері, я це роблю сам.
«Але ж потім вимкнеться Wi-Fi, ви забираєте мого чоловіка, а мені завтра на роботу».
О другій годині ночі пролунав сигнал тривоги, і мій чоловік був там, де й раніше. Він так і не оговтався від цього.
Сорок років тому над людьми з алергією насміхалися. Алергени було неможливо побачити,
тепер відомо, що існують алергени, зокрема алергія на арахіс.
І навіть якщо у мене їх немає, то Клаус може їх взяти.
Зараз над людьми з електрогіперчутливістю насміхаються.
Але те, що у мене немає цієї проблеми, ще не означає, що її немає й у інших.
А можливості лікування, і це я вам можу сказати, дійсно обмежені.
Я пробував багато-багато чого, але найголовніше — це профілактика, пов’язана з впливом шкідливих факторів.
Людям спочатку треба вийти з напруженого стану, щоб знову перевести подих, м’язи мають розслабитися, і
лише тоді ми зможемо забезпечити їх киснем, вітамінами, мінералами та іншими речовинами.
Але найголовніше — і я не знаю нікого, у кого було б інакше, — це: відключитися від мережі.
А ось тут, як і тут, у нас є наші допоміжні засоби.
Без них не обійтися. Я назвав їх «ліками першої необхідності».
Отже, це означає «електрогіперчутливість», я спробую переформулювати це так: ми могли б не відчувати дискомфорту в
громадському транспорті, ми могли б відвідувати заходи, ми могли б, могли б — якби були
створені невеликі передумови. І я колись підрахувала.
Якщо вірити результатам австралійського дослідження, 17 % дорослих страждають на електрочутливість, то лише в одній лікарні
з 500 пацієнтів ми отримаємо 85 хворих; якщо поділити це число на три — адже у нас
тримісні палати — то отримаємо двадцять вісім палат.
Ми могли б без проблем заповнити дві станції людьми, які страждають від екологічних захворювань, лікарями, які страждають
від них, та медичним персоналом, який страждає від них, і це не вирішило б нашу проблему з
медичним обслуговуванням, але ми могли б полегшити її.
Те саме стосується дитячих садків і шкіл.
Так, наше економічне становище могло б бути набагато кращим, адже більшість із нас, людей з електрочутливістю,
хочемо працювати. Ми хочемо бути частиною суспільства.
Було порушено питання про те, як можна зменшити рівень випромінювання, тому я прошу всіх:
Допоможіть нам привернути увагу до проблеми електрогіперчутливості, щоб ми — і я говорю від імені всіх нас —
знову знайшли своє місце у вашому суспільстві, щоб ми разом рухалися до здорового майбутнього і щоб нам
потрібно було дедалі менше жовтих стільців. Дякую за увагу.