Vokietijos federalinė vyriausybė, vadovaujama kanclerio Friedricho Merzo, užsibrėžė tikslą pradėti įgyvendinti
dideles reformas sveikatos, pensijų ir mokesčių srityse.
Jei pažvelgtume į planuojamus projektus, susijusius su artėjančia sveikatos apsaugos reforma, jie
labiau primena panaikinimų ir sumažinimų sąrašą.
Įmokos vis labiau didėja, o išmokos vis labiau mažinamos.
Pavyzdžiui, homeopatijos išlaidos nebebus kompensuojamos, už sutuoktinius, kurie iki šiol buvo
apdrausti be papildomų įmokų, reikės mokėti priedą ir pan.
Tačiau tai nėra tikra reforma, apimanti esminius pokyčius, kurie užtikrintų mūsų sveikatos priežiūros sistemos perspektyvumą.
Taip pat galima tikėtis panašių drastiškų priemonių pensijų srityje, visų pirma – ženklaus pensinio amžiaus padidinimo.
Tai reiškia, kad fiziškai dirbantiems žmonėms, pavyzdžiui, amatininkams, kurie negali dirbti iki 70 metų, nes jų
organizmas to nebeišlaiko, pensija faktiškai sumažinama.
Jau dabar vis daugiau žmonių, kurie visą gyvenimą sunkiai dirbo ir mokėjo įmokas, susiduria su senatvės skurdu.
Bet kodėl visur trūksta pinigų?
Kokios turėtų būti reformos, kurios iš tiesų užtikrintų mūsų šalies ateitį ir
nesukeltų naujų išlaidų mažinimų po kelerių metų?
Žinoma, priežasčių, kodėl trūksta pinigų, yra daug.
Čia reikėtų paminėti milžiniškas investicijas į ginklavimąsi, milžiniškas sumas, išleistas per koronaviruso krizę, išlaidas,
kurias sukelia masinė migracija į Vokietiją, energetikos perėjimą, dėl kurio sparčiai auga mūsų išlaidos energetikai ir
inovacijoms, viršvalstybinių organizacijų, tokių kaip JT, ES, PSO, „Gavi“ ir pan. , į kurias Vokietija visada dosniai moka.
Visa tai mokesčių mokėtojams kainuoja daug milijardų.
Tačiau be to, yra problema, kurios reikšmė pranoksta visus anksčiau minėtus iššūkius
ir kuri taip pat yra viena iš jų priežasčių:
Tai yra mūsų dabartinė mokesčio už mokslą sistema, kurią pirmiausia reikėtų skubiai reformuoti.
Nors Vokietija surinko rekordinę mokesčių pajamų sumą – apie 1 trilijoną eurų, vis dėlto ji,
kaip ir dauguma kitų valstybių, grimzta į skolas.
2025 m. pabaigoje Vokietijos valstybės skola siekė apie 2,7 trilijonų eurų.
Kiekvieną dieną susidaro apie 598 mln. eurų naujų skolų.
Vien tik palūkanos už valstybės skolą šiuo metu sudaro trečią pagal dydį biudžeto straipsnį. Jos kasmet siekia 50 mlrd. eurų.
Tai reiškia, kad iš kiekvieno euro, kurį pasiskolina Vokietijos valstybė, 23 centai grįžta tiesiai kreditoriams,
o iš šių lėšų nefinansuojama jokia viešoji paslauga.
Bet kodėl iš tikrųjų valstybė turi skolintis pinigus ir grąžinti juos su palūkanomis?
Kodėl jis pats to neišspausdina?
Kodėl mes leidžiamės tapti priklausomi nuo bankų ir didelių turto valdytojų, tokių kaip „BlackRock“?
Kodėl nė viena iš partijų, atstovaujamų Bundestage, nereikalauja šios sistemos reformos?
Henris Fordas dar prieš daugiau nei 100 metų pasakė:
„Jei žmonės suprastų pinigų sistemą, jau rytojaus rytą prasidėtų revoliucija.“
Bet ką „Ford“ turi omenyje šiuo posakiu?
Kokia yra ta tamsi paslaptis, slypinti už pinigų sistemos, apie kurią žiniasklaidoje ir politikoje beveik niekada nekalbama?
Filmas, kuriame tai paaiškinama nuostabiai aiškiai ir paprastai, yra istorija apie
auksakalių Fabianą, kurią šiandien vėl transliuojame.
Ši knyga šiuo metu yra ypač aktuali ir atskleidžia gilesnes dabartinių finansinių krizių bei karų, kurie šiuo
metu vėl vyksta arba yra kruopščiai rengiami, priežastis.