Vācijas federālā valdība kanclera Frīdriha Merca vadībā ir izvirzījusi mērķi uzsākt plašas
reformas veselības aprūpes, pensiju un nodokļu jomās.
Ja aplūko plānotos pasākumus gaidāmajā veselības aprūpes reformā, tie drīzāk atgādina sarakstu ar svītrojumiem un samazinājumiem.
Iemaksas arvien pieaug, bet pabalsti tiek arvien vairāk samazināti.
Tādējādi, piemēram, vairs netiek segtas homeopātijas izmaksas, par laulātajiem, kuri līdz šim bija apdrošināti
bez papildu iemaksām, tagad ir jāmaksā papildu iemaksa utt.
Tomēr tā nav īsta reforma ar būtiskām izmaiņām, kas padarītu mūsu veselības aprūpes sistēmu gatavu nākotnei.
Arī pensiju jomā ir sagaidāmi līdzīgi radikāli pasākumi, pirmkārt, ievērojams pensijas vecuma paaugstinājums.
Tā ir faktiska pensijas samazināšana fiziski strādājošiem cilvēkiem, piemēram, amatniekiem, kuri nevar
strādāt līdz 70 gadu vecumam, jo organisms vairs to neiztur.
Jau tagad arvien vairāk cilvēku, kuri visu savu dzīvi ir smagi strādājuši un maksājuši
iemaksas, saskaras ar nabadzību vecumdienās.
Bet kāpēc visur trūkst naudas?
Kādas būtu reformas, kas patiešām nodrošinātu mūsu valsts ilgtspēju nākotnē un neizraisītu
nākamos budžeta samazinājumus jau pēc pāris gadiem?
Protams, iemeslu, kāpēc trūkst naudas, ir daudz.
Šeit būtu jāmin milzīgie ieguldījumi bruņošanās jomā, neiedomājami lielās summas, kas tika iztērētas koronakrīzes
laikā, izmaksas, ko rada masveida migrācija uz Vāciju, enerģētikas pāreja, kas izraisa mūsu enerģētikas un inovāciju
izmaksu straujo pieaugumu, kā arī starpvalstu organizāciju, piemēram, ANO, ES, PVO, Gavi utt. ,
kurās Vācija vienmēr veic ievērojamus maksājumus.
Tas viss nodokļu maksātājiem izmaksā daudzus miljardus.
Turklāt pastāv vēl viena problēma, kuras ietekme pārsniedz visus iepriekš minētos izaicinājumus vai pat ir viens no to cēloņiem:
Tā ir mūsu pašreizējā mācību maksu sistēma, kuru vispirms būtu steidzami jāreformē.
Lai gan Vācijā nodokļu ieņēmumi ir sasnieguši rekordaugstu līmeni — aptuveni 1 triljonu eiro —, tā,
tāpat kā lielākā daļa citu valstu, grimst parādos.
2025. gada beigās Vācijas valsts parāds bija aptuveni 2,7 triljoni eiro.
Katru dienu tiek uzkrāti jauni parādi aptuveni 598 miljonu eiro apmērā.
Jau tagad vien valsts parāda procentu maksājumi ir trešais lielākais budžeta postenis. Tie gadā sasniedz 50 miljardus eiro.
Tas nozīmē, ka no katra eiro, ko Vācijas valsts aizņemas, 23 centi nonāk tieši pie kreditoriem,
nefinansējot ar to nevienu sabiedrisko pakalpojumu.
Bet kāpēc valstij vispār ir jāaizņemas nauda un jāatmaksā tā ar procentiem?
Kāpēc viņš to neizdrukā pats?
Kāpēc mēs pakļaujamies bankām un lielajiem aktīvu pārvaldītājiem, piemēram, BlackRock?
Kāpēc neviena no partijām, kas pārstāvētas Bundestāgā, nepieprasa šīs sistēmas reformu?
Henrijs Fords jau pirms vairāk nekā 100 gadiem teica:
„Ja cilvēki saprastu naudas sistēmu, jau rīt no rīta mums būtu revolūcija.”
Bet ko Ford ar šo teikumu domā?
Kāds ir naudas sistēmas tumšais noslēpums, par kuru plašsaziņas līdzekļos un politikā praktiski nekad netiek runāts?
Filma, kas to izskaidro brīnišķīgi skaidri un vienkārši, ir stāsts par zeltkalēju Fabianu, ko šodien atkārtoti pārraidām.
Šobrīd tā ir ārkārtīgi aktuāla un atklāj pašreizējo finanšu krīžu, kā arī karu, kas šobrīd atkal norisinās
vai tiek ar lielām pūlēm gatavoti, dziļākos cēloņus.