Nemška zvezna vlada pod vodstvom kanclerja Friedricha Merza si je zastavila cilj, da bo sprožila obsežne
reforme na področjih zdravstva, pokojnin in davkov.
Če si ogledamo načrtovane ukrepe v okviru prihajajoče zdravstvene reforme, ti bolj spominjajo na seznam ukinitev in zmanjšanj.
Prispevki se vedno bolj višajo, storitve pa se vedno bolj zmanjšujejo.
Tako se na primer stroški za homeopatijo ne krijejo več, za zakonce, ki so bili doslej sozavarovani
brez plačila premije, je treba plačati doplačilo itd.
Vendar pa to ni prava reforma s temeljitimi spremembami, ki bi našemu zdravstvenemu sistemu zagotovila prihodnost.
Tudi na področju pokojnin je mogoče pričakovati podobne drastične ukrepe, predvsem pa znatno zvišanje upokojitvene starosti.
Za ljudi, ki opravljajo fizično delo, na primer obrtnike, ki ne morejo delati do 70. leta, ker jim telo tega
ne dopušča več, to dejansko pomeni zmanjšanje pokojnine.
Že zdaj se vedno več ljudi, ki so vse življenje trdo delali in plačevali prispevke, spopada z revščino v starosti.
Zakaj pa povsod primanjkuje denarja?
Kakšne bi bile reforme, ki bi našo državo resnično pripravile na prihodnost in ne bi čez nekaj
let spet privedle do novih varčevalnih ukrepov?
Razlogov, zakaj primanjkuje denarja, je seveda veliko.
Tu bi lahko omenili ogromne naložbe v oboroževanje, neizmerne vsote, ki so bile porabljene med koronakrizo, stroške, ki jih
povzroča množična migracija v Nemčijo, energetsko preoblikovanje, zaradi katerega eksplodirajo naši stroški za energijo in
inovacije, financiranje nadnacionalnih organizacij, kot so OZN, EU, WHO, Gavi itd. , v katere Nemčija vedno vestno prispeva.
Vse to davkoplačevalce stane več milijard.
Poleg tega pa obstaja še ena težava, ki po svojem obsegu presega vse prej omenjene izzive oziroma jih tudi sooblikuje:
To je naš sedanji sistem šolnin, ki ga je treba nujno reformirati.
Nemčija ima sicer rekordne davčne prihodke v višini približno 1 bilijona evrov, vendar se kljub
temu, tako kot večina drugih držav, pogreza v dolgove.
Javni dolg Nemčije je konec leta 2025 znašal približno 2,7 bilijona evrov.
Na dan se ustvari približno 598 milijonov evrov novega dolga.
Že same obresti na državni dolg so medtem postale tretja največja proračunska postavka. Letno znašajo 50 milijard evrov.
To pomeni, da se od vsakega evra, ki si ga nemška država izposodi, 23 centov neposredno vrne upnikom, ne da
bi se s tem financirala kakršna koli javna storitev.
A zakaj si mora država sploh izposoditi denar in ga vrniti z obrestmi?
Zakaj tega ne natisne sam?
Zakaj se podrejamo bankam in velikim upraviteljem premoženja, kot je BlackRock?
Zakaj nobena od strank, zastopanih v Bundestagu, ne zahteva reforme tega sistema?
Henry Ford je že pred več kot 100 leti dejal:
»Če bi ljudje razumeli denarni sistem, bi že jutri zjutraj prišlo do revolucije.«
Kaj pa Ford sploh misli s tem izrekom?
Kakšna je temna skrivnost, ki se skriva za denarnim sistemom in o kateri se v medijih in politiki praktično nikoli ne razpravlja?
Film, ki to pojasnjuje s čudovito jasnostjo in preprostostjo, je zgodba o zlatarju Fabianu, ki jo danes ponovno predvajamo.
Prav v tem trenutku je izjemno aktualna in razkriva globlji vzrok sedanjih finančnih kriz ter tudi vojn, ki se
trenutno ponovno vodijo ali se z velikim naporom pripravljajo.