És ami akkoriban megdöbbentett és mély benyomást tett rám, az az volt, ahogyan elmondta: az az utca, ahol
lakik, az „özvegyek utcája”, mert ott számos férfi halt meg.
Ezt pedig egy mobilátjátszóállomás példájával szemléltette és magyarázta el, amely gyakorlatilag a
szomszédságukban áll, és az egész utcaszakaszra sugárzott.
A bécsi kutatónak sikerült meggyőznie az amerikai bírókat arról, hogy a nem termikus biológiai hatások károsíthatják génjeinket.
De miért akarja a lakosság az 5G-t? Mert azt sulykolják beléjük, hogy ez valami
fantasztikus dolog, hogy gyors filmeket lehet nézni.
És miért akarja a lakosság hamarosan a 6G-t?
Mert ezt ismét valami újnak, valami még jobbatként adják el neki.
És a biológiai ritmusokról szerzett ismereteim alapján teljesen egyértelmű volt számomra, hogy az okostelefonok és ezek a
technikai eszközök tönkreteszik a gyermekek biológiai ritmusait, és éppen azt az életörömöt veszik
el tőlük, amelyben valójában részesülniük kellene.
Klaus Scheidsteger, a nyomozó újságíróként tevékenykedő filmrendező már évek óta kritikus
szemmel vizsgálja a mobilkommunikációs ipart.
A 2024-ben készült „A digitális dilemma” című dokumentumfilmjében neves tudósok, orvosok,
építési biológusok és az érintettek szólalnak meg.
Legújabb filmjében, a „Die Witwenstraße”-ben Scheidsteger többek között azt a kérdést
járja körül: Hány véletlen fér el egy utcában?
Miért pont „Az özvegyek utcája” a cím?
Az egész utcaszakaszon egy mobilhálózati adóállomás sugároz, és feltűnően sok nő lett özvegy ezen az utcán.
Ebből született a „Die Witwenstraße” cím.
A film számos ember sorsát mutatja be, és egy kényelmetlen kérdést vet fel:
Mi történik, ha az emberek évek óta egészségügyi változásokat észlelnek, de ezekre sem magyarázatot, sem választ nem kapnak?
A „Die Witwenstraße” egy megrendítő riport az érintettekről, a háttérről és arról a kérdésről, hogyan
kezeljük a modern technológiák lehetséges kockázatait.
2026. április 30-án Klaus Scheidsteger új filmjét egy különleges rendezvény keretében először mutatták be
Svájcban, Thunban, amelyet egy kerekasztal-beszélgetés követett.
Az érdeklődésből kiderült: a téma felkavarja az embereket, és sokakat érint.
Ez a riport oda vezet, ahol a viták gyakran véget érnek – magukhoz az emberekhez.
Egy lakóutcában egyre több súlyos megbetegedés és haláleset fordul elő.
A hozzátartozók elkezdik feltenni a kérdéseiket.
Összefüggéseket keresnek, szakértőkkel beszélgetnek, és eközben a személyes tapasztalatok, a tudományos
értékelés és a társadalmi vita közötti feszültségre bukkannak.
A 30 perces riport feltárja a „Kis intenzitású, nagyfrekvenciás elektromágneses mezők hosszú távú expozíciója során fellépő nem
termikus biológiai hatások” (ATHEM3) című mobilkommunikációs tanulmány keletkezésének hátterét
tárja fel, és betekintést nyújt a tudományos munkába.
A „Die Witwenstraße” című film ezt a válaszkeresést mutatja be a felmerülő kérdésekre –
nyugodtan, tárgyilagosan és elhamarkodott válaszok nélkül.
Nézzék meg most a „Die Witwenstraße” című riportot.
30 évvel ezelőtt építettünk itt egy házat Lichtenbuschban.
A férjem fogorvos, én pedig orvos vagyok. Felépítettük a rendelőt, közben nyolc év alatt három gyermekünk született, van
egy gyönyörű kertünk, és – eleinte minden rendben volt velünk.
Van ennek hatása az emberekre? Egyesek szerint igen, mások szerint nem.
Igen, és végül arra a következtetésre jutottam: igen, ez nagy hatással van az emberek egészségére.
És hirtelen összeállt a kirakós.
Elgondolkodtam: miért van az, hogy az utcánkban ennyien szenvednek epilepsziás rohamoktól?
Miért van ennyi rákos megbetegedés?
Azt mondta: „Nem, nem megyek le a pincébe.”
Addig elmentem a mérőműszeremért.
A sugárzás szintje nálunk a konyhában ismét meghaladta a 20 000-et. Sokkal, sokkal, sokkal túl magas.
Előtte 0,02 volt. Ez azt jelenti, hogy éppen akkor emelkedett meg jelentősen.
És a férjem azt mondta: „Tudod, én már nem akarok így élni.”
Abban a pillanatban jelentkezett az epilepsziás roham. Ezt agyvérzés követte.
Másnap pedig kórházba került. Már nem volt tudatánál.
És három hónappal később, teljesen megbénulva, éber kómában, lélegeztetőgépen és dialízis alatt elhunyt.
És ezért még egyszer köszönöm nektek:
Továbbmegyünk, mert olyan sokan vannak – akiknek a történetei olyan emberekről szólnak, akiket meg kell védeni.
Dr. Roger Krout halála után jó egy évvel egy nagy mobilkommunikációs kongresszusra került sor Mainzban.
Egy kivételes esemény az akkoriban felmerülő 5G-vitával kapcsolatban, a mobilhálózati
kutatás legkiválóbb szakembereinek részvételével.
Akkoriban így kommentáltam: „Megható pillanatok, a világ minden tájáról érkező legmagasabb
szintű tudományos szakértelem, éber közönség.”
Az előadások, kerekasztal-beszélgetések, műhelyek, bemutatóstandok és folyamatos viták
keverékében az egyik csúcspont követte a másikat.
A 2019. október 4–6. között a mainzi Kurfürstliches Schloss történelmi kastélyban megrendezett szimpózium a
nemzetközi tudományos közösséget foglalkoztató aggályokat sokféle szempontból megvilágította.
Gyakran uralkodik a tudatlanság és a cinizmus, ahogyan azt Dr. Monika Krout példája is mutatja.
A saját településünk tiltja, hogy nyilvánosságra hozzam azt, amit látok, mert ezzel veszélyeztetném az ingatlanárakat.
És az adótorony… A Telekom adótornya ellen pert indítottunk, még a férjem életében.
A bírónő az ítéletben így fogalmazott: „Még abban az esetben sem áll fenn jogellenesség, ha a felperes életét veszély fenyegeti.”
És ez egy olyan adótorony volt, amelynek 25 éve nem volt telepítési engedélye ezen a helyen, amelynek antennáit két
méterrel túl alacsonyra szerelték fel, amelyre nem a megfelelő antennákat szerelték fel, és – egy építési biológusnak
köszönhetően, aki szintén itt van a teremben – végül kiegészítő méréseket végeztem egy frekvencia-elemzővel.
A modellezett frekvenciák száma meghaladta a megengedett értéket.
A mainzi kongresszus kiváló alkalmat nyújtott arra, hogy eszmecserét folytassunk a
világ minden tájáról érkező vezető tudósokkal.
Dr. Monika Krout, a Witwenstraße-i orvos személyes beszámolója hatást gyakorolt.
Igen, az akkori rendezvényt a mainzi Kompetenzinitiative szervezte, és a 5G-mobilhálózat volt a témája.
Dr. Monika Krout pedig az esemény után, vagy inkább az esemény vége felé felvetette saját
problémáját, nevezetesen, hogy nemrég özvegy lett.
És ami akkoriban megdöbbentett és mély benyomást tett rám, az az volt, ahogyan elmondta: ez az „özvegyek
utcája”, ahol lakik, mert ott rengeteg férfi halt meg.
És ezt egy olyan mobilhálózati adóállomás példájával szemléltette és magyarázta, amely gyakorlatilag a
szomszédságukban áll, és az egész utcaszakaszra sugárzott.
Az esemény után egy külön teremben találkoztunk számos emberrel, és megbeszéltük ezt a problémát.
És eközben egyre inkább megerősödött bennem az a gondolat, hogy ha ilyen állítást teszünk, akkor ezt valójában
tudományosan is meg kellene vizsgálni, hogy megtudjuk: mi volt az oka annak, hogy ennyi férfi halt meg?
Így aztán gyakorlatilag kifejezetten a te irányításod és javaslataid alapján született meg az
ötlet, hogy az egészet kutatási projektté alakítsuk át.
A mobilhálózatok és az egészség – mindig is vitatott téma.
Tehát tényeket kell teremtenünk.
Megbízható tények a legjobb szakértőkből álló tudományos csapat segítségével.
Projektvezetőként sikerült megnyernem a Bécsi Orvostudományi Egyetem (MedUni Wien) rákkutatóját, Prof. Dr. Wilhelm Mosgöllert.
Az új vizsgálatot – a Mosgöller professzor által végzett ATHEM1 és ATHEM2 vizsgálatok sikeres
elismerését követően – ATHEM3 névre keresztelték.
A bécsi kutatónak sikerült meggyőznie az amerikai bírókat arról, hogy a nem termikus biológiai hatások károsíthatják génjeinket.
Az ATHEM1 és az ATHEM2 egy amerikai csoportos per keretében – ha úgy tetszik – kiállta a minőség-ellenőrzést.
Az ATHEM1 és az ATHEM2 projektek pozitív értékelést kaptak egy amerikai szövetségi
bírótól, a washingtoni Legfelsőbb Bíróság tagjától.
És úgy gondolom, csak kevés tudós mondhatja el ezt a saját projektjeiről.
Hosszú történet, rövid összefoglalás: az ATHEM3-projekt ismét egy interdiszciplináris csapatot hoz
össze, amelyben számos szakember a legjobbját adja.
Ezért kifejezetten ki akartuk zárni az amatőrizmus minden nyomát, amely ezeken a kutatási területeken újra és újra felbukkan.
Mosgöller professzor közvetítésének köszönhetően sikerült szerződtetni Igor Belyaev sejtbiológus professzort.
Ő is a vád főtanúja az Egyesült Államokban.
Igor Belyaev professzor már évek óta szorgalmazza a fogyasztóvédelemre vonatkozó jelenlegi határértékek módosítását.
Világszerte nagy tiszteletnek örvendő szakértőnek számít.
Tagja voltam az Európai Környezet-egészségügyi Akadémia EMF-munkacsoportjának, amely kidolgozta az alacsony frekvenciájú
elektromágneses mezőknek való kitettség biztonsági határértékeit.
Az általunk javasolt határértékek lényegesen alacsonyabbak, mint azok, amelyeket a legtöbb európai országban elfogadnak.
Nos, én úgy vélem, hogy a jelenlegi ICNIRP-határértékek túl magasak, és azokat jelentősen csökkenteni kellene.
- Pontosan úgy, ahogyan azt az Európai Környezet-egészségügyi Akadémiának javasoltuk.
Az úgynevezett védelmi hatóságok elavult irányelvek szerint járnak el.
A csapat mérnöke jól tudja, miről van szó.
Naponta fordulnak hozzá olyan emberek, akik egészségügyi problémáikat a
folyamatosan növekvő sugárterhelésnek tulajdonítják.
Az egészségügyi problémákkal küzdő emberek száma egyértelműen növekszik.
Különösen akkor, ha az 5G-adóállomásokat bekapcsolják.
És az 5G-technológiát anélkül vezették be, hogy előzetesen elvégezték volna az egészségügyi
kockázatokra vonatkozó technológiai hatástanulmányt.
Már a 3G-korszakban is felkavarta a kedélyeket az a holland TNO-tanulmány nagy port kavart, amikor megállapították, hogy az
UMTS sugárzási intenzitásának tizede is elegendő ahhoz, hogy ugyanazokat az egészségügyi problémákat
és kognitív következményeket okozza, mint a GSM .
Akkoriban nem vették komolyan a figyelmeztetést.
Ezután egy ellenkísérletet hajtottak végre, természetesen más frekvenciákkal, más intenzitásokkal és más emberekkel, így
az egész helyzet – a közönség és a lakosság – megnyugodott.
Aztán megjelent a 4G, és ismét felmerült az igény, hogy egyáltalán megvizsgálják, milyen
egészségügyi következményekkel járhat ez a technológia.
Ezt sem hajtották végre. Az 5G esetében pedig még nagyobb probléma, hogy még több ember reagál rá.
És voltak ugyan sok városok Európában, amelyek először azt mondták: „Moratórium!” – Először is tudni akarjuk, mi folyik itt.
De szerintem időközben ezeket a moratóriumokat egyszerűen „elintézték”.
Volt egy érdekcsoport, amely egyszerűen azt állította, hogy nincsenek egészségügyi problémák.
És a politikusok – akik persze nem orvosok, és ebben az esetben talán nem is rendelkeznek a szükséges
szakértelemmel ahhoz, hogy ezt megértsék – végül valahol engedtek, és azt mondták: rendben, a lakosság ezt akarja.
De miért akarja a lakosság az 5G-t? Mert azt sulykolják beléjük, hogy ez valami
fantasztikus dolog, hogy gyors filmeket lehet nézni.
És miért akarja a lakosság hamarosan a 6G-t?
Mert ezt ismét valami újnak, valami még jobbatként adják el neki.
Ismét Mosgöller professzor, a programvezető közvetítésével sikerült megnyerni a modern
szívfrekvencia-változékonyság-mérés egyik úttörőjét.
Sok éven át a grazi Orvostudományi Egyetem fiziológia tanszékének professzora voltam, szakterületem
a kronobiológia, azaz a biológiai ritmusok voltak.
És a biológiai ritmusokról szerzett ismereteim alapján teljesen egyértelmű volt számomra, hogy az okostelefonok és ezek a
technikai eszközök tönkreteszik a gyermekek biológiai ritmusait, és éppen azt az életörömöt veszik
el tőlük, amelyben valójában részesülniük kellene.
Moser professzor szerződtetése fontos lépés volt, hiszen ez az ember sokat tud nyújtani.
Nos, ebből a kabátból két példány is eljutott az űrbe.
1991 óta együttműködünk az orosz űrügynökséggel, és először egy osztrák űrhajóst, majd tíz orosz űrhajóst vizsgáltunk meg.
Ennek a kabátnak ugyanis képes pontosan azokat a testritmusokat mérni, amelyeket mi is az ATHEM-projektben használunk.
A kabát pedig arra szolgált, hogy átfogó információkat nyerjenek az űrhajós egészségi állapotáról.
És az volt a legérdekesebb, hogy az oroszok nagyon lelkesek voltak az eredmények miatt.
Mert azt mondják, hogy az orvostudományban többnyire a betegségeket mérik, mi viszont az egészségre összpontosítottunk,
és a mérési módszereink éppen az űrhajósok egészségi állapotát tudták bemutatni, ezért az oroszok ezt vizsgálták
az űrhajósok egészségi állapotának ellenőrzése céljából.
Mert a kozmonautáknak egészségesnek kell lenniük.
Ha megbetegednek, nem lehet utólag orvost hívni, és az űrben is kevés az orvos.
Bizonyára mindenki ismeri azt a hajthatatlan gall falut és annak sikeres „Dávid és Góliát” című küzdelmét.
Úgy tűnik, a tudomány elismeréséért folytatott küzdelem is ilyen jellegű. Az ATHEM3 esetében szükség volt egy
olyan falura, amely – úgy mondhatnánk – magában hordozza a semleges tudományos feltételeket.
Az ATHEM3-as vizsgálat legnagyobb kihívása az volt, hogy olyan területet, régiót, földrajzi régiót találjunk, ahol
két összehasonlítható csoport él egymás mellett, az egyik erősen sugárterhelt, a másik pedig alig sugárterhelt.
Miért szükséges, hogy két összehasonlítható csoport legyen?
Egyértelmű, hogy biztosítani akarjuk, hogy az eltérés – amennyiben találunk ilyet – valóban a sugárzásnak tulajdonítható
legyen, és ne például annak, hogy az egyikük a gyár mellett lakik és a kipufogógázok veszélyének van kitéve, a másik pedig
egy gyönyörű, csodálatos, friss levegőjű gyógyüdülőhelyen él.
Így nem mehet. A kutatás nem így működik.
Megtaláltuk. Nem volt teljesen egyszerű, de végül sikerült.
Végül meggyőződtünk arról, hogy igen, ez működik.
A megfelelő hely Észak-Bajorországban található.
Egy tetőre szerelt mobilhálózati adóállomás szomszédságában élő lakosokat sikerült megnyerni az
ATHEM3-tanulmány keretében szükséges vizsgálatokhoz.
Egy magánkertben, a mobilantenna árnyékában felállítottak egy sátrat, amelyben a résztvevők később hatfős
csoportokban egy koncentrációs tesztet hajtottak végre, ami elterelte a figyelmüket a tényleges mérési folyamatról.
A kert melletti lakókocsiban mind a 24 vizsgálati alanyra felhelyezték a Moser professzor intézetéből
származó szívfrekvencia-változékonyság-mérő készüléket (HRV).
A mellkasra ragasztott elektródák segítségével elindították a 24 órás EKG és a HRV rögzítése megkezdődött.
A kis mérőműszerből származó adatok arra adnának felvilágosítást, hogy az autonóm
idegrendszer mennyire képes alkalmazkodni a terhelésekhez.
Az antenna sugárzásának rendkívül pontos mérései kiegészítik ezt a kísérleti felállítást.
Ahhoz azonban, hogy a HRV-t megfelelően ki tudjuk értékelni, itt van egy bikonikus antenna, amely 800 MHz-es tartományban
veszi az UMTS, LTE 800 és GSM 900 mobilhálózati jeleket.
Az egész rendszer egy antennakábelen keresztül csatlakozik a Rohde & Schwarz gyártmányú nagyfrekvenciás spektrumelemzőjéhez.
Ez pedig egy LAN-kábellel csatlakozik a számítógépemhez.
És amit általában itt, a mérőműszer kijelzőjén látni, az itt jelenik meg.
Jelenleg a „Clear Write” beállítás van érvényben, vagyis a jelek változatlan formában jelennek meg, felfelé és lefelé egyaránt.
És most átállítom „Max Hold”-ra, vagyis most már két görbénk van.
A sárga görbe a „Max Hold” üzemmódban mért jeleket, azaz a rendelkezésre álló legmagasabb értékeket mutatja.
A zöld görbe pedig az aktuális értéket mutatja.
És amikor később elindul a kísérlet, az egészet lefilmezik, így később bármikor nyugodtan megnézhetjük ezt a
két órás tesztfázist, hogy milyen volt a helyzet a mobilhálózati sugárzás tekintetében.
A lehető legjobb és sejtbiológiai szempontból ténylegesen optimális laboreredmények elérése
érdekében a vizsgálati alanyok vérével dolgoztak.
A vérvétel után mindössze hét órával megérkezett a vérszállító jármű a Szlovák Tudományos Akadémia Rákkutató Intézetébe
Pozsonyba, négy alanytól származó, egyenként négy-négy mintával.
A névtelenül és kettős vak módszerrel végzett vérsejt-elemzések a metafázisban – azaz a sejtosztódás során,
amikor a kromoszómák jól láthatóvá válnak – rögzítik a DNS-töréseket és a kromoszómakárosodásokat.
Itt a kromoszómák metafázisait vizsgáljuk.
Ezeknek a kromoszómáknak a metafázisait 63-szoros nagyítás mellett rögzítjük.
Miután minden metafázist rögzítettem, exportálom őket a számítógépemre, és minden egyes metafázis esetében elemzem,
hogy mennyi dizentrikus elem és hány gyűrű található benne.
Az aberrációk gyakorisága alapján megállapíthatjuk, hogy van-e károsodás vagy sem.
A laboratóriumi elemzés ezen aranystandardjának egyik izgalmas szempontja természetesen az volt, hogy
kiderül-e esetleges különbség a vizsgálati alanyok között.
Tehát vajon azok, akik közelebb laknak az adóállomásokhoz, nagyobb egészségügyi kockázatnak vannak-e
kitéve, mint azok, akik távolabb laknak az adóállomástól.
Belyaev professzor a laboratóriumi vizsgálatok egyik legfontosabb eredményét a következőképpen foglalja össze:
A kromoszómaaberrációk teljes számának elemzése során rendkívül nagy, statisztikailag szignifikáns
különbség mutatkozott a kitett és a nem kitett csoport között:
A kromoszómaaberrációk szinte kétszer olyan gyakran fordultak elő a sugárterhelésnek kitett csoport sejtjeiben,
mint a sugárterhelésnek nem kitett csoport sejtjeiben…
Ezen tanulmány eredményeit először 2024-ben tették közzé nemzetközi szinten.
A képen látható kromoszóma-rendellenességek egyértelműen megfigyelhetők.
Már ez önmagában is egy biológiailag hihető mechanizmust jelzi, és így a mobilantenna-állomások közelében élő
emberek esetében jelentősen megnövekedett rákkockázatot.
Lényegében ezek az adatok megerősítették azt a következtetésünket, hogy az állomások közelében lakó személyek
sejtjeiben tapasztalt kromoszómakárosodások növekedését a GSM-hez vagy LTE-hez hasonló
lefelé irányuló jeleknek való kitettség okozza.
Ez volt tehát a projektünk végső összegzése.
A kiadványban még egy meglepő változat is található.
Figyelembe vették a Nemzetközi Atomenergia-ügynökség alacsony dózisú ionizáló sugárzásra vonatkozó határértékeit.
A védelmi határérték ebben az esetben 1 millisievert. Ez a sugárzási dózis fizikai mértékegysége.
A radioaktív sugárterheléssel összefüggésben ezt az értéket használták összehasonlítási alapként az ATHEM3-ban.
A Sievert fizikai mértékegységet ugyanis kromoszómakárosodásokban is kifejezhetjük, és fordítva.
Az ATHEM3-tanulmányban rögzített átlagos kromoszómakárosodások 74,6 millisievert ekvivalens dózisnak felelnek meg.
Ezt az értéket 10-zel osztották el, mivel a vizsgálati alanyok körülbelül 10 évig éltek az antenna környékén.
Amit tettünk: a Nemzetközi Atomenergia-ügynökségnek van egy speciális kézikönyve.
Ez azt mutatja, hogy az ionizáló sugárzás dózisa a kromoszómaaberrációk mérésén alapulva meghatározható.
Ezt a módszert alkalmaztuk, és meghatároztuk azt az ionizáló sugárzás-dózist, amely ugyanazt a hatást
eredményezné, mint amit az ATHEM3-projektünkben a magas sugárterhelésnek kitett résztvevők csoportjában megfigyeltünk.
Ami itt még meglehetősen visszafogottan jelenik meg, az esetleg egy elsőrendű paradigmaváltás.
Az ATHEM3-tanulmány vezetője hasonlóan látja a dolgot.
Ott van a Nemzetközi Atomenergia-ügynökség, amely irányelveket ad ki.
És egyszer megengedtük magunknak ezt a kis tréfát, és azt kérdeztük: vajon ez hogyan működik egy másik tudományterületen?
Felkerestük a Nemzetközi Atomenergia-ügynökséget, és beszereztük az irányelveiket.
És a legszebb az egészben: a károk, amelyeket látunk, pontosan megegyeznek azzal, amit ők láttak.
És a kár mértéke alapján meg tudják állapítani a dózist.
Most két különböző szabványosítási területről beszélünk.
Az egyik az ionizáló sugárzás, a másik pedig a nem ionizáló sugárzás.
Tudni kell, hogy technikai szempontból ez két teljesen különálló, egymástól élesen elhatárolódó dolog.
A biológiában ennek a megkülönböztetésnek egyáltalán nincs értelme.
Éppen ezért biológiai szempontból kézenfekvő megvizsgálni: itt keletkeznek a DNS- és kromoszómakárosodások,
és itt keletkeznek a DNS- és kromoszómakárosodások.
Igen, az isten szerelmére, honnan tudhatná a sejt, hogy a károsodás most ionizáló sugárzásból vagy nem ionizáló sugárzásból
származik-e… – ez teljes képtelenség, a károsodás már megtörtént.
És attól függően, hogy melyik szabályrendszert vesszük alapul, ezek határérték-túllépések, vagy ha a szokásos szabályrendszert
vesszük alapul – ahogyan az nálunk mindennap bevett gyakorlat –, és ha nem ionizáló sugárzást veszünk alapul –, akkor
ez egy olyan tudományos eredmény, amelyre egy tisztviselő azt mondja: Ez nem lehet igaz, ez nem illik a képbe!
A sejtnek ez mindegy.
De miért is veszélyes egyáltalán a radioaktív anyagokból származó sugárzás?
E sugárzás minden fajtája hatással van az emberi sejtekre, és az egészséges sejteket rákos sejtekké
alakíthatja át, illetve károsíthatja a genetikai anyagot.
A radioaktív forrástól való távolság növekedésével a sugárzás csökken, és a köztük lévő anyagok részben elnyelik azt.
Teljesen egyértelmű, ez olyan helyzet, mint Galileó esetében, aki úgy vélte, hogy a Föld nem lapos, hanem gömbölyű.
A hatalmi elit úgy érzi, hogy megzavarták a jól bevált rendet, és a történet további részét mindenki ismeri.
Akkor hivatalosan vissza kell vonnia, de 500 évvel később már tudjuk, hogy igaza volt.
És tudósként mindig jól jár az ember, ha alázatot tanúsít.
Itt Galileóval hasonlítom össze magam.
És remélem, megbocsátanak nekem, de arról beszélünk, hogy felforgassunk egy tudományos dogmát.
Ezt már sok kollégánk megértette.
Ezekből a megállapításokból a következő következtetés vonható le:
Az, hogy az ATHEM3-tanulmány eredményeit a tudományos körökben ellentmondásosan is értékelik, a dolog természetéből fakad.
Fontos, hogy az új ismeretek egyáltalán elterjedjenek.
A világ legnagyobb toxikológiai kongresszusán, amelyet legutóbb 2025 októberében Pekingben rendeztek meg, Igor
Belyaev professzor lehetőséget kapott arra, hogy egy nagy szakértői közönség előtt előadást tartson.
És mégis forog a Föld. – Remélhetőleg hamarosan a hatóságok is.
Igazán nagyszerű kongresszus volt. Egy nemzetközi kongresszus a genotoxikológiáról és a toxikológiáról.
Több mint 1 000 résztvevő volt.
A legtöbbjük Kínából és Ázsiából érkezett, az Egyesült Államokból, Európából és a világ más részeiből – például Latin-Amerikából,
Kanadából és Ausztráliából – viszont nem volt olyan sokan.
Meghívtak, hogy tartsak egy előadást.
Előadásomban az ATHEM3-tanulmányunk eredményeit mutattam be…
Ott a Szövetségi Sugárvédelmi Hivatal három képviselőjét állítottuk szembe öt orvossal.
Elmeséltük a történeteinket.
Furcsa volt, mert mi, orvosok, máris tele voltunk érzelmekkel.
A betegeinkért küzdöttünk, többek között Dr. Barbara Dohmen asszony is, aki a
Fekete-erdőben nagyon-nagyon sokat tesz. Ismered őt, Klaus.
Mások is. Barbara bemutatott egy filmet az elektromágneses érzékeny emberekről, akiknek az erdőben kell
átvészelniük a hideget, és akiket ő télen takarókkal lát el, miközben a sugárzás elől menekülnek.
És őszintén szólva, senki sem adja fel önként a fűtött lakását, a meleg otthonát, ha a rádióhullámok nem zavarják olyan erősen.
Hát, de azok az urak érzéketlenül ültek velünk szemben:
„Feljegyezzük, amit mond.”
Az agydaganattal kapcsolatos amerikai bírósági eljárások bizonyítékait most az ATHEM3-tanulmány egészítette ki.
Az a összehasonlító megközelítés, miszerint a radioaktív sugárzás és a mobilhálózati sugárzás hasonló káros hatásokat okozhat, új
perspektívát nyit az egészségügyi kockázatok értékelése terén.