Og det som sjokkerte og gjorde inntrykk på meg den gangen, var at hun sa at gaten hun bor i,
kalles «Enkegaten», fordi så mange menn har dødd der.
Og han har forklart og belyst dette ved hjelp av en mobilmast som praktisk talt står i nabolaget
deres og som har sendt ut stråling utover hele gaten.
Den wienerforskeren hadde klart å overbevise amerikanske dommere om at ikke-termiske biologiske effekter kan skade genene våre.
Men hvorfor vil befolkningen ha 5G? Fordi man får inntrykk av at det er noe fantastisk, at man kan se filmer i høy hastighet.
Og hvorfor vil befolkningen snart ha 6G?
Fordi det igjen blir solgt til henne som noe nytt, noe enda bedre.
Og ut fra denne kunnskapen om de biologiske rytmene var det helt klart for meg at smarttelefoner og slike tekniske
medier ødelegger disse biologiske rytmene hos barn og frarøver barna mye av den livsgleden de egentlig burde ha.
Den undersøkende filmskaperen Klaus Scheidsteger har i mange år sett kritisk på mobilbransjen.
I dokumentarfilmen «Det digitale dilemmaet» fra 2024 kommer anerkjente forskere, leger,
bygningsbiologer og berørte personer til orde.
I sin nyeste film «Die Witwenstraße» tar Scheidsteger blant annet for seg spørsmålet: Hvor mange tilfeldigheter tåler en gate?
Hvorfor tittelen «Enkegaten»?
I hele gaten stråler det fra en mobilmast, og det er påfallende mange kvinner i denne gaten som har blitt enker.
Derav oppsto tittelen «Die Witwenstraße».
Filmen skildrer en rekke personlige skjebner og stiller et ubehagelig spørsmål:
Hva skjer når mennesker gjennom mange år opplever endringer i helsetilstanden, men
ikke får noen forklaring eller svar på dette?
«Die Witwenstraße» er en gripende reportasje om de berørte, bakgrunnen og spørsmålet om hvordan vi skal
forholde oss til mulige risikoer ved moderne teknologi.
Den 30. april 2026 ble den nye filmen til Klaus Scheidsteger vist for første gang i Sveits, i Thun, som en del av
et spesialarrangement, etterfulgt av en paneldiskusjon.
Interessen har vist at temaet engasjerer og berører mange.
Denne reportasjen fører oss dit diskusjonene ofte ender – til menneskene selv.
I en boliggate er det en økning i antall alvorlige sykdomstilfeller og dødsfall.
Pårørende begynner å stille spørsmål.
De leter etter sammenhenger, snakker med eksperter og støter dermed på et spenningsfelt mellom personlig
erfaring, vitenskapelig vurdering og samfunnsdebatt.
Den 30 minutter lange reportasjen belyser bakgrunnen for hvordan mobilstudien om «Atermiske biologiske effekter ved langvarig
eksponering for høyfrekvente elektromagnetiske felt med lav intensitet» (ATHEM3) og gir
et innblikk i det vitenskapelige arbeidet.
«Die Witwenstraße» skildrer denne jakten på svar på de spørsmålene som dukker opp – rolig, saklig og uten forhastede svar.
Se nå reportasjen «Enkenes gate».
For 30 år siden bygde vi et hus her i Lichtenbusch.
Min mann er tannlege, jeg er lege. Vi har bygget opp praksisen, fått tre barn med åtte års mellomrom, en
nydelig hage og – i begynnelsen gikk det bra for oss.
Har dette noen innvirkning på menneskene? Noen sier ja, andre sier nei.
Ja, og så kom jeg til den konklusjonen: Ja, det har stor betydning for folks helse.
Og plutselig falt brikkene på plass.
Jeg har lurt på hvorfor så mange i gaten vår får epileptiske anfall?
Hvorfor har vi så mye kreft?
Han sa: «Nei, jeg går ikke ned i kjelleren.»
I mellomtiden hentet jeg måleapparatet mitt.
Strålingen var igjen over 20 000 her hos oss på kjøkkenet. Mye, mye, mye for høy.
Før det lå den på 0,02. Det betyr at den nettopp hadde steget kraftig.
Og mannen min sa: «Vet du, jeg vil ikke leve slik lenger.»
I det øyeblikket inntraff det epileptiske anfallet. Deretter fulgte hjerneblødningen.
Og dagen etter ble han innlagt på sykehus. Han var ikke lenger ved bevissthet.
Og tre måneder senere døde han, fullstendig lammet, i et våkent koma, koblet til respirator og på dialyse.
Og derfor vil jeg takke dere igjen:
Vi fortsetter, for det er så mange mennesker – og deres historier handler om mennesker som må beskyttes.
Et godt år etter dr. Roger Krouts død ble det avholdt en stor mobilkommunikasjonskongress i Mainz.
Et eksklusivt arrangement knyttet til den daværende debatten om 5G, med det ypperste innen mobilforskning.
Kommentaren min den gang lød: «Rørende øyeblikk, den høyeste vitenskapelige
kompetansen fra hele verden, et engasjert publikum.»
I en blanding av foredrag, paneldiskusjoner, workshops, utstillingsstander og kontinuerlige
diskusjoner fulgte det ene høydepunktet etter det andre.
Symposiet i Mainz, som ble avholdt fra 4. til 6. oktober 2019 i det ærverdige kurfyrstslottet, brakte frem bekymringene i
det internasjonale forskningsmiljøet i mange ulike fasetter.
Ofte er det uvitenhet og kynisme som råder, slik eksemplet med dr. Monika Krout viser.
Vår egen kommune forbyr meg å offentliggjøre det jeg ser, fordi det kan påvirke eiendomsprisene negativt.
Og sendemasten – vi gikk til sak mot Telekoms sendemast mens mannen min fortsatt levde.
Dommeren skrev i dommen: «Selv om saksøker er utsatt for livsfare, foreligger det ikke noe rettsstridig forhold.»
Og dette var en sendemast som i 25 år ikke hadde hatt tillatelse til å stå på dette stedet, som hadde plassert antennene to meter
for lavt, som hadde montert feil antenner, og takket være en bygningsbiolog som også er til stede her i rommet, gjennomførte
jeg deretter tilleggsmålinger med en frekvensanalysator.
Det var modellert enda flere frekvenser enn det som var tillatt.
Kongressen i Mainz ga en ideell mulighet til å utveksle erfaringer med ledende forskere fra hele verden.
De personlige uttalelsene fra dr. Monika Krout, legen fra Witwenstraße, hadde hatt effekt.
Ja, det var et arrangement arrangert av Kompetenzinitiative i Mainz om 5G-mobilnettet.
Og dr. Monika Krout hadde der, etter arrangementet eller mot slutten av arrangementet, fortalt om sin
egen situasjon, nemlig at hun nylig hadde blitt enke.
Og det som sjokkerte og imponerte meg den gangen, var at hun sa at det var «Enkegaten» hun
bodde i, fordi så mange menn hadde dødd der.
Og han har forklart og belyst dette ved hjelp av en mobilmast som praktisk talt står i nabolaget
deres og som har sendt ut stråling utover hele gaten.
Etter arrangementet møttes man i et eget rom sammen med mange andre og diskuterte denne problemstillingen.
Og samtidig begynte tanken å modnes: Hvis man kommer med en slik påstand, burde man egentlig undersøke dette vitenskapelig
for å finne ut hva som var årsaken til at så mange menn døde?
Og slik oppsto ideen om å gjøre det hele om til et forskningsprosjekt, praktisk talt under
din ledelse og på bakgrunn av dine innspill.
Mobilkommunikasjon og helse – et tema som alltid har vært omstridt.
Det gjelder altså å skape fakta.
Pålitelige fakta takket være et forskerteam bestående av de beste ekspertene.
Som prosjektleder klarte jeg å få med meg kreftforskeren prof. dr. Wilhelm Mosgöller fra MedUni Wien.
Den nye studien ble kalt ATHEM3 som en følge av den vellykkede anerkjennelsen av ATHEM1- og
ATHEM2-studiene, som ble gjennomført av prof. Mosgöller.
Forskeren fra Wien hadde klart å overbevise amerikanske dommere om at ikke-termiske biologiske effekter kan skade genene våre.
ATHEM1 og ATHEM2 har, om man vil, bestått kvalitetskontrollen i forbindelse med et amerikansk gruppesøksmål.
ATHEM1- og ATHEM2-prosjektene har fått en positiv vurdering fra en amerikansk dommer ved Høyesterett i Washington.
Og jeg tror det er få forskere som kan si det samme om sine prosjekter.
For å si det kort: ATHEM3-prosjektet samler igjen et tverrfaglig team der mange spesialister gjør sitt aller beste.
Vi ønsket altså å utelukke enhver innflytelse fra dilettantisme , som stadig dukker opp innenfor disse forskningsområdene.
Takket være prof. Mosgöllers formidling lyktes det å ansette cellebiologen prof. Igor Belyaev.
Han er også hovedvitne for aktoratet i USA.
Prof. Igor Belyaev har i mange år etterlyst en justering av de gjeldende grenseverdiene for forbrukerbeskyttelse.
Han regnes over hele verden som en høyt respektert ekspert.
Jeg var medlem av EMF-arbeidsgruppen ved Det europeiske akademiet for miljømedisin, som utarbeidet sikkerhetsgrensene
for eksponering for lavfrekvente elektromagnetiske felt.
Disse grenseverdiene, som vi har foreslått, er betydelig lavere enn de som er akseptert i de fleste europeiske land.
Jeg mener altså at de gjeldende ICNIRP-grenseverdiene er for høye og bør senkes betydelig.
- Akkurat slik vi foreslo overfor Den europeiske akademien for miljømedisin.
De såkalte beskyttelsesmyndighetene følger utdaterte retningslinjer.
Måleteknikeren i teamet vet akkurat hva jeg mener.
Han blir daglig kontaktet av folk som tilskriver helseproblemene sine den stadig økende strålebelastningen.
Antallet personer med helseproblemer øker helt klart.
Spesielt når 5G-sendere tas i bruk.
Og 5G-teknologien ble jo tatt i bruk uten at det på forhånd var gjennomført en konsekvensutredning av helsemessige risikoer.
Allerede på 3G-tiden skapte TNO-studien fra Nederland skapte oppstyr, da man konstaterte at en tidel av strålingsintensiteten
fra UMTS var tilstrekkelig til å forårsake de samme helseproblemene og kognitive konsekvensene som ved GSM .
Man tok ikke advarselen på alvor den gangen.
Man gjennomførte deretter et motforsøk, selvfølgelig med andre frekvenser, andre intensiteter og andre
mennesker, slik at alt roet seg ned – publikum og befolkningen.
Og så kom 4G, og igjen har det blitt krevd at man i det hele tatt skal undersøke hvilke
helsemessige konsekvenser denne teknologien kan ha.
Det ble heller ikke gjennomført. Og når det gjelder 5G, er det enda mer problematisk at enda flere mennesker reagerer.
Og det var jo mange byer i Europa som i første omgang sa: Moratorium! – Vi vil først finne ut hva som foregår.
Men jeg tror at alle disse moratoriene i mellomtiden ganske enkelt har blitt «stryket bort».
Det var en lobbygruppe som ganske enkelt hevdet at det ikke forelå noen helseproblemer.
Og politikerne – som jo ikke er leger, og som i dette tilfellet kanskje heller ikke er teknikere som kan
forstå dette – ga da etter på et eller annet punkt og sa: «Greit, det er det befolkningen vil.»
Men hvorfor vil befolkningen ha 5G? Fordi man får inntrykk av at det er noe fantastisk, at man kan se filmer i høy hastighet.
Og hvorfor vil befolkningen snart ha 6G?
Fordi det igjen blir solgt til henne som noe nytt, noe enda bedre.
Igjen, takket være formidling fra studielederen prof. Mosgöller, lyktes det å engasjere en av pionerene
innen moderne måling av hjertefrekvensvariabilitet.
I mange år var jeg professor i fysiologi ved Det medisinske universitetet i Graz, med
kronobiologi – altså biologiske rytmer – som hovedfelt.
Og ut fra denne kunnskapen om de biologiske rytmene var det helt klart for meg at smarttelefoner og slike tekniske medier
ødelegger disse biologiske rytmene hos barn og nettopp frarøver barna mye av den livsgleden de egentlig burde ha.
Ansettelsen av professor Moser var et viktig trekk, for han har mye å tilby.
Altså, denne jakken har vært i verdensrommet i to eksemplarer.
Vi har samarbeidet med det russiske romfartsbyrået siden 1991 og har først målt en østerriksk
kosmonaut og deretter ti russiske kosmonauter.
Denne jakken er nemlig i stand til å måle nettopp de kroppsrytmer som vi også bruker i ATHEM-prosjektet.
Og jakken ble brukt til å innhente omfattende informasjon om kosmonautens helse.
Og det spennende var at russerne var veldig begeistret for resultatene.
Fordi de sier at man i medisinen for det meste måler sykdom, mens vi derimot har fokusert på helse, og at våre målemetoder nettopp
kunne gi et bilde av kosmonautenes helse – og det var derfor russerne så nærmere på dette for å
vurdere helsetilstanden til disse kosmonautene.
Fordi kosmonauter må være friske.
Hvis de blir syke, kan man ikke bare hente en lege, og i verdensrommet er det dessuten få leger.
Alle kjenner vel til den ukuelige galliske landsbyen og dens vellykkede kamp «David mot Goliat».
Også kampen om vitenskapelig anerkjennelse ser ut til å være av den typen. I tilfellet med ATHEM3 måtte man finne en landsby
som så å si oppfylte de nøytrale vitenskapelige forutsetningene.
Utfordringen med ATHEM3 var å finne et område, en region, en geografisk region hvor man har to sammenlignbare
grupper side om side, hvor den ene gruppen er utsatt for høy stråling og den andre for lav stråling.
Hvorfor er det nødvendig med to sammenlignbare grupper?
Det er helt klart at vi vil sikre at forskjellen, hvis vi finner en, faktisk skyldes strålingen, og ikke for eksempel at den
ene bor ved siden av fabrikken og er utsatt for eksos, mens den andre bor i et vakkert, fantastisk kursted med frisk luft.
Det går ikke slik. Slik fungerer ikke forskning.
Vi har funnet det. Det var ikke helt lett, men det tok litt tid.
Til slutt var vi overbevist om at ja, dette fungerer.
Det aktuelle stedet ligger i Nord-Bayern.
I nærheten av en mobilbasestasjon montert på taket lyktes det å få beboerne i boligområdet til å delta i de
nødvendige undersøkelsene innenfor rammen av ATHEM3-studien.
I en privat hage i skyggen av mobilantennen ble det satt opp et telt der forsøkspersonene senere, i grupper på seks, gjennomførte
en konsentrasjonstest – en avledning fra selve måleprosessen.
I campingvognen ved siden av hageområdet ble alle de 24 testpersonene utstyrt med apparatet for måling av
hjertefrekvensvariabilitet (HRV) fra professor Mosers institutt.
Med elektrodene festet på brystet ble det startet en registrering av et 24-timers EKG og HRV ble påbegynt.
Dataene fra det lille måleapparatet vil gi informasjon om hvor godt det autonome nervesystemet tilpasser seg belastninger.
Målinger av antennestrålingen med høy nøyaktighet utfyller dette forsøksoppsettet.
For å kunne analysere HRV på en god måte har vi her en bikonisk antenne som fanger opp
mobilsignaler i 800 MHz-båndet for UMTS, LTE 800 og GSM 900.
Det hele kobles via en antennekabel til en høyfrekvensspektrumanalysator fra Rohde & Schwarz.
Og denne er igjen koblet til datamaskinen min med en LAN-kabel.
Og det som vanligvis vises her på måleinstrumentets skjerm, vises her.
For øyeblikket er «Clear Write» aktivert, det vil si at signalene vises akkurat slik de er, opp og ned.
Og nå setter jeg den her på «Max Hold», det vil si at vi nå har to kurver.
Den gule kurven viser signalene i «Max Hold», det vil si de høyeste verdiene som foreligger.
Og den grønne kurven viser den aktuelle verdien.
Og når forsøket er i gang senere, blir det hele filmet, slik at man når som helst etterpå kan se gjennom disse
to timene av testfasen i ro og mak, for å se hvordan situasjonen var med hensyn til mobilstråling.
For å oppnå de best mulige og faktisk cellebiologisk optimale laboratorieresultatene,
ble det arbeidet med blod fra testpersonene.
Bare syv timer etter blodprøvetakingen ankom blodtransporten med fire prøver fra hver av de fire
forsøkspersonene til Kreftforskningsinstituttet ved Det slovakiske vitenskapsakademiet i Bratislava.
Blodcelleanalysene, som gjennomføres anonymt og dobbeltblindt, registrerer DNA-brudd og kromosomskader i metafasen,
altså under celledelingen, der kromosomene blir godt synlige.
Her undersøker vi kromosomene i metafasen.
Vi kartlegger metafasene til disse kromosomene ved 63-ganger forstørrelse.
Når alle metafasene er registrert, eksporterer jeg dem til datamaskinen min og analyserer for hver
metafase hvor mye disentrik og hvor mange ringer som finnes.
Ut fra hyppigheten av avvikene kan vi se om det foreligger en skade eller ikke.
Et spennende aspekt ved denne gullstandarden innen laboratorieanalyse var selvfølgelig om det ville vise
seg å være en mulig forskjell mellom testpersonene.
Om de som bor nærmere sendestasjoner, er utsatt for en større helserisiko enn de som bor lenger unna anlegget.
Professor Belyaev oppsummerer et av de viktigste funnene fra laboratorieundersøkelsene slik:
Ved analysen av det totale antallet kromosomavvik ble det påvist en ekstremt stor, statistisk signifikant
forskjell mellom den eksponerte og den ikke-eksponerte gruppen:
Kromosomavvik forekom nesten dobbelt så ofte i cellene i den eksponerte gruppen som i cellene i den ikke-eksponerte gruppen…
De første internasjonale publiseringene av resultatene fra disse studiene fant sted i 2024.
De avbildede kromosomavvikene er tydelige.
Dette alene tyder på en biologisk plausibel mekanisme og dermed en betydelig økt kreftrisiko
for mennesker som bor i nærheten av mobilmaster.
I bunn og grunn bekreftet disse dataene vår konklusjon om at økningen i kromosomskader i cellene hos personer
som bor i nærheten av basestasjoner, skyldes eksponering for nedlastingssignaler, som GSM eller LTE.
Det var altså vår endelige konklusjon fra dette prosjektet.
I publikasjonen finnes det enda en overraskende variant.
Man har lagt til grunn grenseverdiene fra Det internasjonale atomenergibyrået for lavdosert ioniserende stråling.
Den beskyttende grenseverdien ligger her på én millisievert. Dette er den fysiske enheten for strålingsdose.
I forbindelse med radioaktiv eksponering ble den brukt som sammenligningsgrunnlag i ATHEM3.
Man kan nemlig uttrykke den fysiske enheten sievert i kromosomskader og omvendt.
De gjennomsnittlige kromosomskadene som ble registrert i ATHEM3-studien tilsvarer en ekvivalentdose på 74,6 millisievert.
Denne verdien ble delt på 10, siden forsøkspersonene hadde bodd i nærheten av antennen i omtrent 10 år.
Det vi har gjort: Det internasjonale atomenergibyrået har en spesiell håndbok.
Dette viser at dosen av ioniserende stråling kan bestemmes på grunnlag av målinger av kromosomavvik.
Vi har brukt denne metoden og funnet den dosen av ioniserende stråling som ville gi samme effekt som den vi har observert hos
gruppen av deltakere med høy eksponering i vårt ATHEM3-prosjekt.
Det som her fremdeles kommer til uttrykk på en ganske diskret måte, er muligens et paradigmeskifte av ypperste klasse.
Studielederen for ATHEM3-studien er av samme oppfatning.
Det finnes Det internasjonale atomenergibyrået, som utgir retningslinjer.
Og vi tillot oss en gang å ha det litt gøy og spurte: Hvordan er det egentlig innenfor et annet fagområde?
Vi har henvendt oss til Det internasjonale atomenergibyrået og innhentet deres retningslinjer.
Og det fine er: Skadene vi ser, er nøyaktig de samme som de har sett.
Og ut fra omfanget av skaden kan de beregne dosen.
Nå snakker vi om to forskjellige standardiseringsområder.
Det ene er ioniserende stråling, og det andre er ikke-ioniserende stråling.
Man må vite at dette, teknisk sett, er to helt forskjellige ting som er klart adskilt fra hverandre.
I biologi gir denne skillet overhodet ingen mening.
Og derfor er det biologisk sett naturlig å undersøke dette: Det er her det oppstår skader på DNA og kromosomer,
og det er her det oppstår skader på DNA og kromosomer.
Ja, for Guds skyld, hvordan skal cellen da vite om skaden skyldes ioniserende stråling eller
ikke-ioniserende stråling … – det er jo ren tull, skaden er der.
Og avhengig av hvilke regler vi følger, er dette overskridelser av grenseverdiene, eller hvis vi tar utgangspunkt i de vanlige
reglene – slik det er etablert hos oss i hverdagen, og hvis vi legger til grunn ikke-ioniserende stråling – så er
dette et vitenskapelig resultat der en tjenestemann sier: Det kan ikke stemme, det passer jo ikke inn i bildet!
Cellen bryr seg ikke om det.
Men hvorfor er strålingen fra radioaktive stoffer egentlig farlig?
Alle typer av denne strålingen påvirker menneskelige celler og kan forvandle friske
celler til kreftceller eller skade arvestoffet.
Jo lenger unna den radioaktive kilden man kommer, desto svakere blir strålingen, og den blir delvis skjermet
av materialer som ligger mellom kilden og mottakeren.
Helt klart, dette er en situasjon som med Galileo, som mener at jorden ikke er flat, men rund.
Det etablerte samfunnet føler at den gode orden blir forstyrret, og resten av historien kjenner alle til.
Da må han offisielt trekke det tilbake, men 500 år senere vet vi at han hadde rett.
Og som forsker gjør man alltid klokt i å utøve ydmykhet.
Her sammenligner jeg meg med Galileo.
Og man må gjerne ha meg unnskyldt, men vi snakker jo om å ryste opp et vitenskapelig dogme.
Det har mange kolleger allerede forstått.
Konsekvensen av disse funnene kan se slik ut:
At resultatene fra ATHEM3-studien også blir diskutert på en motstridende måte i
vitenskapelige kretser, ligger i sakens natur.
Det er viktig at nye funn i det hele tatt blir spredt.
På verdens største toksikologikongress, som sist ble avholdt i Beijing i oktober 2025, fikk professor Igor Belyaev
muligheten til å holde et foredrag for et stort fagpublikum.
Og jorden beveger seg likevel. – Forhåpentligvis vil også myndighetene gjøre det snart.
Det var virkelig en fantastisk konferanse. En internasjonal konferanse om genotoksisitet og toksikologi.
Det var over 1 000 deltakere.
De fleste kom fra Kina og Asia, mens det ikke var så mange fra USA, Europa og andre deler av
verden, som Latin-Amerika, Canada og Australia.
Jeg ble invitert til å holde et foredrag.
Presentasjonen min omhandlet resultatene fra ATHEM3-studien vår ...
Der satte vi tre representanter fra Forbundskontoret for strålevern opp mot fem leger.
Vi har fortalt historiene våre.
Det var rart, for vi leger var allerede fylt av følelser.
Vi har kjempet for pasientene våre, blant annet også dr. Barbara Dohmen, som er svært
aktiv i Schwarzwald. Du kjenner henne, Klaus.
Også andre. Barbara viste en film om elektrosensitive mennesker i skogen, som må overvintre i kulden, og som hun
forsyner med tepper om vinteren, fordi de flykter fra stråling.
Og helt ærlig, ingen gir frivillig avkall på en varm leilighet, et varmt hjem, med
mindre de blir så sterkt plaget av radiobølger.
Vel, men disse herrene satt følelsesløst overfor oss:
«Vi noterer det du forteller oss.»
Bevisføringen i de amerikanske rettssakene om hjernesvulster er nå blitt utvidet med ATHEM3-studien.
Den sammenlignende tilnærmingen, som går ut på at radioaktiv stråling og mobilstråling kan forårsake lignende skader, åpner
for et nytt perspektiv når det gjelder vurdering av helserisiko.