„Ученици от осми клас трябва да проектират публичен дом за всички“ – така гласеше заглавието във вестник „BILD“ на 22 май 2026 г.
На учениците на възраст между 13 и 15 години беше възложена задача в часовете по полово възпитание
да разгледат, наред с другото, следните въпроси:
„Какви съдържателни предложения трябва да предлага новият клуб на всички?“
И „Какви сексуални предпочитания трябва да бъдат задоволени и отчетени в тези помещения?“
Много родители реагираха с ужас.
Но бяха ли извлечени необходимите поуки от този инцидент?
Или става дума за план, който е бил подготвен отдавна и вече се прилага в детските градини?
Кой точно стои зад това?
Това ли е част от учебната програма за ранна сексуализация, съобразена с равенството между половете, озаглавена
„Сексуалното и половото многообразие като теми в педагогиката на инклюзивното образование в ранна детска възраст“?
Как се появи това „сексуално възпитание“ в нашите училища и детски градини?
За какво всъщност служат новосъздадените „уютни кътчета“, „пространства за изследване“ и „стаи за мастурбация“?
Тези мерки се дължат на специалиста по сексуално възпитание Хелмут Кентлер, починал през 2008 г.
Както никой друг, той е повлиял с тезата си, която не може да бъде научно обоснована, на възгледите на
германците относно ранното сексуално възпитание на децата.
Той каза: „Децата са от раждането си сексуални същества със собствени сексуални нужди и фантазии“.
Това фатално твърдение е представено едностранно като факт от последователите на педофила Кентлер – Уве Сиелерт, Стефан
Тимерманс и Елизабет Туидер, както и от други представители на академичната армия от така наречените „сексуални
експерти“, самоволно се представя като факт, дори се издига до ранг на предпоставка и оттогава се повтаря като мантра.
Тя се среща постоянно и в концепциите за сексуално възпитание в детските градини, както и в учебните планове на училищата.
Тези образователни програми се основават на идеите на Хелмут Кентлер, считания за създател на концепцията за
ранната сексуализация, и на неговите погрешни заключения.
Кентлер е бил замесен като ключова фигура в обхващаща цяла Германия мрежа от педофилски дейности.
Мрежата е улеснила извършването на сексуално насилие над деца и младежи.
Това институционализира злоупотребите и защити извършителите.
Кентлер, като основен отговорник и под държавен надзор от страна на Службата за закрила на младежта в Берлин, е осигурявал деца
на извършители, някои от които с предишни присъди, и открито е пропагандирал и извършвал сексуално малтретиране на тези деца.
Към момента има три изследователски доклада, които разглеждат и участието на Берлинската областна служба за младежта в
толерирането, подкрепата и улесняването на сексуално насилие.
„Това са били „непоносими експерименти““, заяви сенаторката по въпросите на младежта в Берлин Катарина
Гюнтер-Вюнш (CDU) по време на представянето на окончателния доклад на Университета в Хилдесхайм.
Тя говори за най-тъжната глава в историята на помощта за деца и младежи.
Въпреки това всички институции за сексуално образование, които са институционално утвърдени и следователно в
повечето случаи се финансират от държавата, продължават да се основават на теориите на Кентлер и Сиелерт:
Федералният център за здравно просвещение, „Про Фамилия“, Институтът по сексуална педагогика, Дружеството за сексуална
педагогика, Университетът по приложни науки в Мерзебург, Институтът за сексуални изследвания,
сексуална медицина и съдебна психиатрия и др.
Още през 1997 г. тези институции, на съвместна среща, изрично оцениха тези тези и продължиха да работят в същия дух.
Федералният център за здравно просвещение, който е държавен орган към Министерството на здравеопазването,
играе изключително важна роля в това отношение.
Заедно със СЗО, която действа на международно равнище за почти целия свят, тя се посвети на „цялостното“
сексуално образование на национално равнище, тоест за Германия.
Ако се направи задълбочен преглед на двете организации – СЗО и BZgA – на ръководните нива се откриват
редица членове на влиятелни кръгове, свързани с педофилия.
От BZgA произхожда и формулировката за „усещания на удоволствие“ при кърмачетата, която се среща
в някои от програмите на федералните провинции.
В този контекст Федералната централа използва почти същите аргументи като Кентлер.
Заключение: Основният закон и Наказателният кодекс гарантират специална защита на
децата, по-специално срещу сексуално малтретиране.
Под прикритието на предполагаемата защита на децата обаче именно тази защита срещу
злоупотреби се опитва да бъде коварно подкопана.
Спорните пространства, предназначени за сексуалността на децата, като „гнезда за гушкане“, „стаи за изследване“ и
„стаи за мастурбация“, са само някои от тези извращения.
В този контекст извършителите на сексуално насилие над деца се оправдават, позовавайки се на уж научни данни.
Документалният филм на Kla.TV „Първите виновници за ранната сексуализация“ разкрива педокриминалните кукловоди.
Но ако политиците, властите и водещите медии толкова охотно насърчават тези педокриминални течения, не става ли дума за цяла
педокриминална мрежа, в която една институция прикрива друга?