„Žáci osmého ročníku mají navrhnout bordel pro všechny,“ zněl titulek v deníku BILD dne 22. května 2026.
Žáci ve věku od 13 do 15 let dostali v rámci výuky sexuální výchovy za úkol zpracovat mimo jiné následující otázky:
„Jakou nabídku musí nový bordel mít pro všechny připravenou?“
A „Jakým sexuálním preferencím je třeba v těchto prostorách vyhovět a jak je zohlednit?“
Mnozí rodiče na to reagovali s hrůzou.
Byly však z této události vyvozeny potřebné důsledky?
Nebo se jedná o plán, který byl připraven s velkým předstihem a začíná se realizovat již v mateřských školách?
Kdo přesně za tím stojí?
Je to součástí učebního plánu zaměřeného na ranou sexualizaci z hlediska genderové rovnosti s názvem „Sexuální a genderová
rozmanitost jako témata inkluzivní pedagogiky v raném dětství“?
Jak se tato „sexuální výchova“ dostala do našich škol a mateřských škol?
K čemu vlastně slouží nově vytvořené útulné doupě, prostory pro objevování a „masturbaci“?
Tyto opatření vycházejí z práce sexuálního pedagoga Helmuta Kentlera, který zemřel v roce 2008.
Svou vědecky nepodloženou tezí ovlivnil pohled Němců na sexuální výchovu dětí v raném věku jako nikdo jiný.
Řekl: „Děti jsou od narození sexuální bytosti s vlastními sexuálními potřebami a fantaziemi.“
Toto osudové tvrzení bylo následovníky pedofila Kentlera, Uwe Sielertem, Stefanem Timmermanns, Elisabeth Tuider a dalšími členy
akademické armády takzvaných sexuálních expertů svévolně prezentováno jako fakt, ba dokonce
povýšeno na premisu a od té doby se opakuje jako mantru.
Objevuje se také v koncepcích sexuální výchovy v mateřských školách i ve vzdělávacích plánech škol.
Tyto vzdělávací plány vycházejí z teorií Helmuta Kentlera, zakladatele koncepce rané sexualizace, a z jeho mylných závěrů.
Kentler byl jako klíčová postava zapleten do celoněmecké sítě pedofilních aktivit.
Tato síť umožňovala páchání sexuálního násilí na dětech a mladistvých.
Institucionalizovalo to zneužívání a chránilo pachatele.
Kentler, který nesl hlavní odpovědnost a působil pod státním dohledem berlínského úřadu pro ochranu mládeže, zajišťoval
děti pro pachatele, z nichž někteří byli již dříve trestáni, a otevřeně propagoval a provozoval jejich sexuální zneužívání.
K dnešnímu dni existují tři výzkumné zprávy, které se zabývaly také zapojením berlínského krajského úřadu pro mládež
do tolerování, podporování a umožňování sexuálního násilí.
„Byly to ‚nepopisatelné experimenty‘,“ uvedla berlínská senátorka pro mládež Katharina Günther-Wünsch (CDU) při
představení závěrečné zprávy Univerzity v Hildesheimu.
Hovoří o nejtěžší kapitole v historii pomoci dětem a mládeži.
Všechny institucionálně zakotvené a tudíž většinou státem spolufinancované instituce zabývající se sexuální výchovou
se nicméně i nadále opírají o teorie Kentlera a Sielerta:
Spolková centrála pro zdravotní osvětu, Pro Familia, Institut pro sexuální výchovu, Společnost pro sexuální výchovu,
Vysoká škola v Merseburgu, Institut pro sexuální výzkum, sexuální medicínu a forenzní psychiatrii atd.
Ještě v roce 1997 tyto instituce na společném zasedání výslovně ocenily tyto teze a pokračovaly v jejich duchu.
Federální centrum pro osvětu v oblasti zdraví, orgán spadající pod ministerstvo zdravotnictví,
v tomto ohledu hraje mimořádně významnou roli.
Společně s WHO, která působí na mezinárodní úrovni prakticky po celém světě, se zasazovala o „komplexní“
sexuální výchovu na národní úrovni, tedy v Německu.
Pokud se důkladně prozkoumají obě organizace, WHO i BZgA, zjistí se, že na jejich vedoucích
pozicích působí řada členů vlivných pedofilních kruhů.
Z BZgA pochází také formulace o „pocitech rozkoše“ u kojenců, která se objevuje v některých zemských programech.
Spolková ústřední kancelář přitom používá téměř stejnou argumentaci jako Kentler.
Závěr: Ústava a trestní zákoník zaručují dětem zvláštní ochranu, zejména před sexuálním zneužíváním.
Pod záminkou údajné ochrany dětí se však má právě tato ochrana před zneužíváním zákeřně obejít.
Mezi tyto excesy patří například kontroverzní prostory určené pro sexuální aktivity dětí, jako jsou „obejímací
doupata“, „průzkumné místnosti“ a „masturbační místnosti“.
V této souvislosti se pachatelé pedofilních trestných činů hájí s odvoláním na údajně vědecké poznatky.
Dokumentární film „Průkopníci předčasné sexualizace“ stanice Kla.TV odhaluje pachatele
pedofilních trestných činů, kteří tahají za nitky.
Pokud však politika, úřady a hlavní média tak ochotně podporují tyto pedofilní proudy, nejedná se pak o celkovou pedofilní
síť, v níž si jednotlivé instituce navzájem poskytují krytí?