»8.-klasseselever skal designe et bord til alle«, lød overskriften i avisen BILD den 22. maj 2026.
Eleverne, der var mellem 13 og 15 år gamle, fik i seksualundervisningen til opgave
blandt andet at bearbejde følgende spørgsmål:
»Hvilket indhold skal det nye bordel tilbyde alle?«
Og »Hvilke seksuelle præferencer skal der tages højde for og imødekommes i de forskellige rum?«
Mange forældre reagerede med forfærdelse.
Men blev der draget de nødvendige konsekvenser af denne hændelse?
Eller er der tale om en plan, der er blevet udtænkt i god tid og allerede er sat i værk i daginstitutionerne?
Hvem er det egentlig, der står bag?
Er dette en del af den kønsretfærdige læreplan om tidlig seksualisering med titlen »Seksuel og kønsmæssig mangfoldighed
som temaer i inkluderende pædagogik i den tidlige barndom«?
Hvordan er denne »seksualundervisning« kommet ind i vores skoler og daginstitutioner?
Hvad er egentlig formålet med de nyoprettede hyggelige huler, udforsknings- og »onani-rum«?
Disse tiltag kan føres tilbage til seksualpædagogen Helmut Kentler, der døde i 2008.
Som ingen anden har han med sin videnskabeligt ubegrundede tese påvirket tyskernes syn på tidlig seksuel opdragelse af børn.
Han sagde: »Børn er fra fødslen seksuelle væsener med egne seksuelle behov og fantasier«.
Denne fatale udtalelse er af pædofilen Kentlers efterfølgere, Uwe Sielert, Stefan Timmermanns og Elisabeth Tuider samt andre fra
den akademiske hær af såkaldte seksualeksperter egenmæssigt fremstillet som en kendsgerning, ja,
hævet til en præmis og siden gentaget som en mantra.
Det indgår også gennemgående i børnehavernes seksualundervisningskoncepter samt i skolernes læreplaner.
Disse undervisningsplaner kan spores tilbage til ophavsmanden bag tidlig seksualisering,
Helmut Kentler, og hans fejlagtige konklusioner.
Kentler var som en nøglefigur indblandet i et landsdækkende netværk af pædofile aktiviteter.
Netværket banede vejen for seksuel vold mod børn og unge.
Det institutionaliserede misbruget og beskyttede gerningsmændene.
Kentler havde som hovedansvarlig og under statsligt tilsyn fra Berlins ungdomsforvaltning stillet børn til rådighed for
gerningsmænd, hvoraf nogle var tidligere dømte, og havde åbent propaganderet for og udøvet seksuelt misbrug af disse børn.
Der findes nu tre forskningsrapporter, der også har undersøgt det berlinske landsungdomsforvaltnings
medvirken til at tolerere, støtte og muliggøre seksuel vold.
Det var »ubeskrivelige eksperimenter«, siger Berlins ungdomssenator Katharina Günther-Wünsch (CDU)
i forbindelse med præsentationen af den afsluttende rapport fra Universitetet i Hildesheim.
Hun taler om det mest nedtrykkende kapitel i børne- og ungdomsforvaltningens historie.
Alle institutionelt forankrede og dermed for det meste statsligt medfinansierede institutter for seksualundervisning
bygger dog stadig på Kentlers og Sielerts teorier:
Det Føderale Center for Sundhedsoplysning, Pro Familia, Instituttet for Seksualpædagogik, Selskabet for
Seksualpædagogik, Merseburgs Højskole, Instituttet for Seksualforskning, Seksualmedicin og Retspsykiatri osv.
Så sent som i 1997 anerkendte disse institutioner på et fælles møde udtrykkeligt disse teser og førte dem videre i deres ånd.
Det føderale center for sundhedsoplysning, en myndighed under sundhedsministeriet, spiller
i den forbindelse en fremtrædende nøglerolle.
Sammen med WHO, der på internationalt plan arbejder for næsten hele verden, forpligtede organisationen sig
til at yde »helhedsorienteret« seksualundervisning på nationalt plan, altså i Tyskland.
Hvis man undersøger både WHO og BZgA grundigt, støder man på ledelsesniveau på en række
medlemmer af indflydelsesrige pædofile kredse.
Det er også BZgA, der har formuleret begrebet »lystfølelser« hos spædbørn, som genfindes i nogle af delstatsprogrammerne.
Forbundscentret anvender i den forbindelse næsten identiske argumenter som Kentler.
Konklusion: Forfatningen og straffeloven sikrer børn en særlig beskyttelse, især mod seksuelt misbrug.
Under dække af en påstået beskyttelse af børn søges netop denne beskyttelse mod misbrug
imidlertid på svigagtig vis at blive undergravet.
Omstridte frirum for børns seksualitet i form af krammehuler, udforskningsrum og »onani-rum« er nogle af disse udskejelser.
I denne sammenhæng forsvarer pædofile misbrugere sig ved at henvise til angiveligt videnskabelige resultater.
Kla.TV-dokumentaren »Urfædrene til tidlig seksualisering« afslører de pædofile bagmænd.
Men når politikere, myndigheder og de førende medier så villigt fremmer disse pædofile strømninger, er der da
ikke tale om et helt netværk af pædofile, hvor den ene institution dækker over den anden?