„Kaheksandate klasside õpilased peavad kõigile bordelli kavandama“ – nii kõlas ajalehe BILD pealkiri 22. mail 2026.
13–15-aastastele õpilastele anti seksuaalkasvatuse tunnis ülesandeks töötada läbi muu hulgas järgmised küsimused:
„Millist sisu peab uus bordell kõigile pakkuma?“
Ja „Milliseid seksuaalseid eelistusi tuleb ruumides arvestada ja millele tuleb tähelepanu pöörata?“
Paljud vanemad olid šokeeritud.
Kuid kas sellest juhtumist võeti vajalikud järeldused?
Või on tegemist juba ammu ettevalmistatud plaaniga, mis on juba lasteaedades käivitunud?
Kes täpselt selle taga seisab?
Kas see on osa soolise võrdõiguslikkuse põhimõtetel rajanevast varajase seksuaalse kasvatuse õppekavast „Seksuaalne ja sooline
mitmekesisus kui varajase lapsepõlve kaasava pedagoogika teemad“?
Kuidas jõudis see „seksuaalkasvatus“ meie koolidesse ja lasteaedadesse?
Milleks on tegelikult mõeldud äsja loodud kaisupesad, avastamis- ja „masturbatsiooniruumid“?
Need meetmed pärinevad 2008. aastal surnud seksuaalpedagoogilt Helmut Kentlerilt.
Ta on oma teaduslikult tõestamatu teesiga mõjutanud sakslaste suhtumist laste
varasesse seksuaalharidusse rohkem kui keegi teine.
Ta ütles: „Lapsed on sünnist saati seksuaalsed olendid, kellel on oma seksuaalsed vajadused ja fantaasiad.“
Seda saatuslikku väidet on pedofiili Kentleri järeltulijad – Uwe Sielert, Stefan Timmermanni ja Elisabeth Tuideri ning teiste nn
seksuaalekspertide akadeemilise armee liikmete poolt omavoliliselt tõsiasjana esitatud, isegi eelduseks
tõstetud ja sellest ajast peale nagu mantrat korratud.
See kajastub järjepidevalt ka lasteaedade seksuaalhariduse kontseptsioonides ning koolide õppekavades.
Need õppekavad põhinevad varase seksuaalse äratundmise teooria loojal, Helmut Kentleril, ja tema ekslikel järeldustel.
Kentler oli võtmeisikuna seotud kogu Saksamaad hõlmava pedofiilide võrgustikuga.
Võrgustik võimaldas laste ja noorte vastu suunatud seksuaalse vägivalla toimumist.
See muutis kuritarvitamise institutsiooniliseks ja kaitses kurjategijaid.
Kentler oli peamine vastutaja ning Berliini noorsooameti riikliku järelevalve all korraldanud osaliselt varem karistatud
kurjategijatele laste kättesaadavaks tegemise ning avalikult propageerinud ja korraldanud nende seksuaalset kuritarvitamist.
Praeguseks on avaldatud kolm uurimisaruannet, milles on uuritud ka Berliini noorsooameti seotust
seksuaalse vägivalla sallimise, toetamise ja võimaldamisega.
„Need olid kirjeldamatud eksperimendid,“ ütles Berliini noorsooasjade senator Katharina Günther-Wünsch
(CDU) Hildesheimi ülikooli lõpparuande esitlemisel.
Ta räägib laste- ja noortehoolduse ajaloo kõige masendavast peatükist.
Kõik institutsionaalselt kinnistunud ja seetõttu enamasti riigi poolt kaasrahastatavad seksuaalhariduse instituudid
tuginevad siiski endiselt Kentleri ja Sielerti teooriatele:
Saksamaa Tervisekasvatuse Keskus, Pro Familia, Seksuaalpedagoogika Instituut, Seksuaalpedagoogika
Selts, Merseburgi Rakenduskõrgkool, Seksuaaluuringute, Seksuaalmeditsiini ja Kohtupsühhiaatria Instituut jne.
Veel 1997. aastal tunnustasid need institutsioonid ühisel konverentsil selgesõnaliselt
nende teese ja jätkasid nende vaimus tööd.
Saksamaa terviseteabe keskus, mis on tervishoiuministeeriumi alluvuses tegutsev
asutus, mängib selles silmapaistvat võtmerolli.
Koostöös Maailma Terviseorganisatsiooniga (WHO), mis tegutseb rahvusvahelisel tasandil peaaegu kogu
maailmas, pühendus ta „terviklikule“ seksuaalharidusele riiklikul tasandil, st Saksamaal.
Kui uurida põhjalikult mõlemat organisatsiooni – WHO ja BZgA –, leiab juhtkonnast mitmeid
mõjukate pedokuritegelike ringkondade liikmeid.
BZgA-lt pärineb ka väljend „ naudingutunne” imikute puhul, mis esineb mõnes liidumaa programmis.
Saksamaa föderaalne keskus kasutab selles osas peaaegu samu argumente kui Kentler.
Kokkuvõte: Põhiseadus ja karistusseadustik tagavad lastele eriti tugeva kaitse, eelkõige seksuaalse kuritarvitamise vastu.
Nimelt just seda kuritarvitamise vastast kaitset püütakse aga väidetava lastekaitse varjus salakavalalt kõrvale lükata.
Laste seksuaalsuse jaoks mõeldud vastuolulised vabad ruumid, nagu kaisupesad, avastamis- ja „masturbatsiooniruumid“,
on vaid mõned näited sellistest liialdustest.
Sellega seoses esitavad pedofiilidest kurjategijad oma seisukohti, tuginedes väidetavalt teaduslikele järeldustele.
Kla.TV dokumentaalfilm „Varase seksuaalse ärakasutamise algatajad” paljastab pedokuritegude taga olevad tõelised juhtijad.
Kuid kui poliitika, ametiasutused ja juhtivad meediaväljaanded toetavad nii innukalt neid pedokuritegelikke
suundumusi, kas siis ei ole tegemist tervikliku pedokuritegeliku võrgustikuga, kus üks institutsioon toetab teist?