”Kahdeksasluokkalaiset suunnittelevat bordellin kaikille”, otsikoi BILD-lehti 22. toukokuuta 2026.
13–15-vuotiaat oppilaat saivat seksuaalikasvatustunneilla tehtäväkseen pohtia muun muassa seuraavia kysymyksiä:
”Mitä sisältöä uuden bordellin on tarjottava kaikille?”
Ja ”Miten huoneissa tulisi ottaa huomioon ja käsitellä erilaisia seksuaalisia mieltymyksiä?”
Monet vanhemmat olivat kauhistuneita.
Mutta onko tästä tapauksesta otettu tarvittavat opit?
Vai onko kyseessä suunnitelma, joka on valmisteltu pitkään ja joka on jo käynnistynyt päiväkodeissa?
Kuka tarkalleen ottaen on tämän takana?
Onko tämä osa sukupuolten tasa-arvoista, varhaista seksuaalisuutta käsittelevää opetussuunnitelmaa
”Seksuaalinen ja sukupuolinen monimuotoisuus varhaislapsuuden inklusiivisen kasvatuksen aiheina”?
Miten tämä ”seksuaalikasvatus” päätyi kouluihimme ja päiväkoteihimme?
Mihin tarkoitukseen uudet leikkikoloja, tutkimus- ja ”masturbaatiotilat” oikeastaan palvelevat?
Nämä toimenpiteet juontavat juurensa vuonna 2008 kuolleeseen seksuaalikasvattajaan Helmut Kentleriin.
Hän on vaikuttanut saksalaisten näkemyksiin lasten varhaisesta seksuaalikasvatuksesta tieteellisesti
todistamattomalla teesillään enemmän kuin kukaan muu.
Hän sanoi: ”Lapset ovat syntymästään lähtien seksuaalisia olentoja, joilla on omat seksuaaliset tarpeensa ja fantasiansa”.
Tätä kohtalokasta väitettä ovat pedofiili Kentlerin seuraajat, Uwe Sielert, Stefan Timmermanns ja Elisabeth Tuider sekä muut
niin sanottujen seksuaaliasiantuntijoiden akateemisesta joukosta esittävät omavaltaisesti tosiasiana, jopa
nostavat sen lähtökohdaksi ja ovat siitä lähtien toistaneet sitä kuin mantranomaisesti.
Se esiintyy johdonmukaisesti myös päiväkotien seksuaalikasvatuskonsepteissa sekä koulujen opetussuunnitelmissa.
Nämä opetussuunnitelmat juontavat juurensa varhaisen seksualisoinnin luojasta, Helmut
Kentleristä, ja hänen virheellisistä johtopäätöksistään.
Kentler oli avainhahmo, joka oli sekaantunut koko Saksan kattavaan pedofiilien verkostoon.
Verkosto mahdollisti lapsiin ja nuoriin kohdistuvan seksuaalisen väkivallan.
Se institutionalisoi hyväksikäytön ja suojeli tekijöitä.
Kentler oli päävastuussa ja Berliinin nuorisoviraston valtion valvonnan alaisena järjestänyt osittain aiemmin
tuomittuja rikoksentekijöille lapsia sekä avoimesti levittänyt ja harjoittanut heidän seksuaalista hyväksikäyttöään.
Tähän mennessä on julkaistu kolme tutkimusraporttia, joissa on tutkittu myös Berliinin nuorisoviraston osallisuutta seksuaalisen
väkivallan suvaitsemiseen, tukemiseen ja mahdollistamiseen.
Ne olivat ”kuvailemattomia kokeiluja”, sanoo Berliinin nuorisoasioista vastaava senaattori Katharina Günther-Wünsch (CDU)
Hildesheimin yliopiston loppuraportin esittelytilaisuudessa.
Hän puhuu lasten- ja nuorisohuollon historian painavimmasta luvusta.
Kaikki institutionaalisesti vakiintuneet ja siten useimmiten valtion rahoittamat seksuaalikasvatuslaitokset
perustuvat kuitenkin edelleen Kentlerin ja Sielertin teorioihin:
Liittovaltion terveysvalistuskeskus, Pro Familia, Seksuaalikasvatuksen instituutti, Seksuaalikasvatusyhdistys,
Merseburgin ammattikorkeakoulu, Seksuaalitutkimuksen, seksuaalilääketieteen ja oikeuspsykiatrian instituutti jne.
Vielä vuonna 1997 nämä instituutiot antoivat yhteisessä kokouksessaan näille teeseille nimenomaisen
tunnustuksen ja jatkoivat niiden hengessä toimintaansa.
Terveysvalistuksen liittovaltion keskus, joka on terveysministeriön alainen virasto, on
tässä yhteydessä erittäin keskeisessä roolissa.
Yhteistyössä WHO:n kanssa, joka toimii kansainvälisellä tasolla lähes koko maailman laajuisesti, se sitoutui ”kokonaisvaltaiseen”
seksuaalikasvatukseen kansallisella tasolla, eli Saksassa.
Kun tarkastelee perusteellisesti molempia organisaatioita, WHO:ta ja BZgA:ta, huomaa, että niiden johtoportaassa
on useita vaikutusvaltaisten pedofiilipiirien jäseniä.
Myös BZgA on ottanut käyttöön ilmaisun ”halun tunteet” imeväisillä, joka esiintyy joissakin osavaltioiden ohjelmissa.
Liittovaltion keskusvirasto käyttää tässä yhteydessä lähes samoja perusteluja kuin Kentler.
Johtopäätös: Perustuslaki ja rikoslaki takaavat lapsille erityisen suojan, erityisesti seksuaalista hyväksikäyttöä vastaan.
Niin sanotun lastensuojelun varjolla pyritään kuitenkin juuri tämän hyväksikäytön torjunnan kavalasti kumoamaan.
Kiistanalaiset tilat lasten seksuaalisuudelle, kuten halausluolat, tutkimus- ja
”masturbaatiotilat”, ovat esimerkkejä tällaisista ylilyönneistä.
Tässä yhteydessä pedofiilit puolustavat itseään vedoten näennäisesti tieteellisiin tutkimustuloksiin.
Kla.TV:n dokumentti ”Varhaisen seksualisoinnin isät” paljastaa pedofiilisten rikosten taustavoimat.
Mutta jos politiikka, viranomaiset ja johtavat tiedotusvälineet edistävät näitä pedokriminellisiä suuntauksia niin
innokkaasti, eikö kyseessä ole silloin kokonainen pedokriminellinen verkosto, jossa yksi instituutio tukee toista?