„A nyolcadikosoknak mindenki számára bordélyházat kell tervezniük” – így szólt a BILD újság 2026. május 22-i címe.
A 13 és 15 év közötti diákok a szexuális felvilágosító órákon többek között a
következő kérdésekkel kapcsolatos feladatot kaptak:
„Milyen tartalmi kínálatot kell az új bordélynak mindenkinek biztosítania?”
És: „Milyen szexuális preferenciákat kell a helyiségekben kielégíteni és figyelembe venni?”
Sok szülő megdöbbenéssel reagált.
De vajon levonták-e ebből az esetből a szükséges következtetéseket?
Vagy talán egy olyan tervről van szó, amelyet már régóta előkészítenek, és amely már az óvodákban is megvalósul?
Ki áll pontosan a dolog mögött?
Ez része-e a nemek közötti egyenlőséget szem előtt tartó, korai szexualizációra irányuló tantervnek,
amelynek címe: „A szexuális és nemi sokszínűség mint a kisgyermekkori inkluzív pedagógia témái”?
Hogyan került ez a „szexuális nevelés” az iskoláinkba és óvodáinkba?
Mire szolgálnak tulajdonképpen az újonnan kialakított „bújóhelyek”, felfedező- és „önkielégítési helyiségek”?
Ezek az intézkedések a 2008-ban elhunyt szexuális nevelő, Helmut Kentler nevéhez fűződnek.
Tudományosan nem alátámasztható elméletével, mint senki más, ő befolyásolta a németek
véleményét a gyermekek korai szexuális neveléséről.
Azt mondta: „A gyerekek születésüktől fogva szexuális lények, saját szexuális igényeikkel és fantáziáikkal”.
Ezt a végzetes állítást a pedofil Kentler utódai, Uwe Sielert, Stefan Timmermanns és Elisabeth Tuider, valamint az úgynevezett
szexszakértőkből álló akadémiai hadsereg más tagjai önkényesen tényként állítják be, sőt,
alapelvvé emelik, és azóta imádságszerűen ismételgetik.
Ez a fogalom végig megjelenik a bölcsődék szexuális nevelési koncepcióiban, valamint az iskolák oktatási terveiben is.
Ezek az oktatási tervek a korai szexualizáció elméletének megalkotójára, Helmut Kentlerre, és
annak téves következtetéseire vezethetők vissza.
Kentler kulcsszereplőként keveredett egy egész Németországra kiterjedő pedofil hálózatba.
A hálózat lehetővé tette a gyermekek és fiatalok elleni szexuális erőszakot.
Ez intézményesítette a visszaéléseket és védelmet nyújtott az elkövetőknek.
Kentler – mint fő felelős, a berlini ifjúsági hivatal állami felügyelete alatt – részben büntetett előéletű
elkövetők számára biztosított gyermekeket, és nyíltan propagálta, illetve működtette azok szexuális bántalmazását.
Időközben három kutatási jelentés is megjelent, amelyek a berlini tartományi ifjúsági hivatalnak a szexuális erőszak eltűrésében,
támogatásában és elősegítésében játszott szerepét is vizsgálták.
„Leírhatatlan kísérletekről” volt szó – mondta Katharina Günther-Wünsch (CDU), Berlin ifjúsági szenátora
a Hildesheimi Egyetem zárójelentésének bemutatásakor.
A gyermek- és ifjúsági segélyezés történetének legnyomasztóbb fejezetéről beszél.
Mindazonáltal az összes intézményi keretek között működő – és így többnyire állami támogatásban részesülő – szexuális
nevelési intézet továbbra is Kentler és Sielert elméletére épül:
A Szövetségi Egészségügyi Felvilágosítási Központ, a Pro Familia, a Szexuálpedagógiai Intézet, a Szexuálpedagógiai
Társaság, a Merseburgi Szakfőiskola, a Szexkutatási, Szexuális Orvostudományi és Igazságügyi Pszichiátriai Intézet stb.
Még 1997-ben is ezek az intézmények egy közös ülésen kifejezetten elismerték ezeket a
téziseket, és azok szellemében folytatták a munkát.
Az Egészségügyi Minisztérium alá tartozó Szövetségi Egészségügyi Felvilágosítási Központ kiemelkedő kulcsszerepet játszik ebben.
A WHO-val – amely nemzetközi szinten szinte az egész világra kiterjedő tevékenységet folytat – együttműködve
elkötelezte magát a „holisztikus” szexuális felvilágosítás mellett nemzeti szinten, azaz Németországban.
Ha alaposan megvizsgáljuk mind a WHO-t, mind a BZgA-t, a vezetői szinteken számos,
befolyásos pedofil körökhöz tartozó tagra bukkanunk.
A BZgA-tól származik az a megfogalmazás is, amely a csecsemőknél jelentkező „örömérzetekről” szól, és
amely néhány tartományi programban is visszaköszön.
A Szövetségi Központ ebben a kérdésben szinte azonos érvelést alkalmaz, mint Kentler.
Következtetés: Az Alaptörvény és a Büntető Törvénykönyv a gyermekek különleges védelmét
biztosítja, különösen a szexuális visszaélésekkel szemben.
Az állítólagos gyermekvédelem leple alatt azonban éppen ezt a visszaélések elleni védelmet akarják alattomos módon megkerülni.
A gyermekek szexualitásának vitatott teret biztosító „ölelkező barlangok”, felfedező- és
„maszturbációs szobák” csak néhány példa ezekre a túlkapásokra.
Ebben a kérdésben a gyermekek ellen elkövetett bűncselekmények elkövetői hangot adnak
véleményüknek, állítólag tudományos eredményekre hivatkozva.
A Kla.TV „A korai szexualizáció ősatyái” című dokumentumfilmje leleplezi a pedofil bűncselekmények háttérben húzódó szálakat.
De ha a politika, a hatóságok és a vezető médiumok ilyen készségesen támogatják ezeket a pedofil bűnözői
áramlatokat, akkor nem áll-e fenn egy egész pedofil bűnözői hálózat, amelyben az egyik intézmény fedezi a másikat?