„Aštuntokai turi suprojektuoti viešnamį visiems“, – taip 2026 m. gegužės 22 d. rašė laikraštis „BILD“.
13–15 metų amžiaus mokiniai lytinio švietimo pamokose gavo užduotį, be kita ko, išnagrinėti šiuos klausimus:
„Kokį turinį naujasis klubas turi pasiūlyti visiems?“
Ir „Kokios seksualinės preferencijos turi būti tenkinamos ir atsižvelgiama į jas šiuose kambariuose?“
Daugelis tėvų reagavo su siaubu.
Tačiau ar iš šio įvykio buvo padarytos reikiamos išvados?
Arba gal tai yra planas, kuris buvo parengtas iš anksto ir jau įgyvendinamas vaikų darželiuose?
Kas tiksliai už to stovi?
Ar tai yra lyčių lygybę užtikrinančios ankstyvosios seksualizacijos mokymo programos „Seksualinė ir lytinė įvairovė
kaip ankstyvojo vaikystės įtraukiosios pedagogikos temos“ dalis?
Kaip šis „lytinis švietimas“ pateko į mūsų mokyklas ir vaikų darželius?
Kam iš tikrųjų skirtos naujai įrengtos jaukios slėptuvės, tyrinėjimo ir „masturbacijos kambariai“?
Šios priemonės buvo įdiegtos remiantis 2008 m. mirusio seksualinio švietimo specialisto Helmuto Kentlerio idėjomis.
Kaip niekas kitas, jis savo moksliškai nepagrįsta teorija paveikė vokiečių požiūrį į ankstyvą vaikų lytinį ugdymą.
Jis teigė: „Vaikai nuo gimimo yra seksualios būtybės, turinčios savitus seksualinius poreikius ir fantazijas“.
Šį pražūtingą teiginį pedofilo Kentlerio pasekėjai – Uwe Sielert, Stefano Timmermannso, Elisabeth Tuider ir kitų vadinamųjų
seksualinių ekspertų akademinės armijos narių savavališkai pateikiamas kaip faktas, netgi
iškeltas į prielaidą ir nuo tada kartojamas kaip mantrą.
Ji taip pat nuosekliai atsispindi vaikų darželių lytinio švietimo koncepcijose bei mokyklų ugdymo programose.
Šie ugdymo planai siejasi su ankstyvosios seksualizacijos pradininku Helmutu Kentleriu ir jo klaidingomis išvadomis.
Kentleris, kaip viena iš pagrindinių figūrų, buvo įtrauktas į visą Vokietiją apimantį pedofilinių nusikaltimų tinklą.
Šis tinklas sudarė sąlygas seksualiniam smurtui prieš vaikus ir paauglius.
Tai įtvirtino piktnaudžiavimą ir apsaugojo kaltininkus.
Kentler, būdamas pagrindinis atsakingasis asmuo ir veikiant valstybės priežiūrai, kurią vykdė Berlyno jaunimo reikalų
tarnyba, surinko vaikus, kurių kai kurie buvo anksčiau teisti nusikaltėliai, ir atvirai
propagavo bei vykdė jų seksualinį išnaudojimą.
Šiuo metu yra trys tyrimų ataskaitos, kuriose taip pat nagrinėjami Berlyno krašto jaunimo reikalų tarnybos ryšiai su
seksualinio smurto toleravimu, rėmimu ir sudarymu sąlygų jam.
„Tai buvo neapsakomi eksperimentai“, – sakė Berlyno jaunimo reikalų senatorė Katharina Günther-Wünsch (CDU),
pristatydama Hildesheimo universiteto baigiamąją ataskaitą.
Ji kalba apie niūriausią skyrių vaikų ir jaunimo pagalbos istorijoje.
Visos institucinės ir todėl dažniausiai valstybės finansuojamos lytinio švietimo įstaigos vis dėlto
ir toliau remiasi Kentlerio bei Sielerto teorijomis:
Federalinė sveikatos švietimo tarnyba, „Pro Familia“, Seksualinio švietimo institutas, Seksualinio švietimo draugija,
Merseburgo taikomųjų mokslų universitetas, Seksualinių tyrimų, seksualinės medicinos ir teismo psichiatrijos institutas ir kt.
Dar 1997 m. šios institucijos bendrame susitikime aiškiai pripažino šias tezes ir toliau jas įgyvendino.
Federalinė sveikatos švietimo tarnyba, Sveikatos apsaugos ministerijai pavaldi
institucija, atlieka išskirtinį ir lemiamą vaidmenį.
Kartu su PSO, kuri tarptautiniu mastu veikia beveik visame pasaulyje, ji pasišventė „visapusiškam“
lytiniam švietimui nacionaliniu mastu, t. y. Vokietijoje.
Jei nuodugniai išnagrinėtume abi organizacijas – PSO ir BZgA – paaiškėtų, kad jų vadovybėje
yra nemažai įtakingų pedofilų ratelių narių.
BZgA taip pat sukūrė sąvoką „malonumo jausmai“ kūdikiams, kuri yra panaudota kai kuriose federalinių žemių programose.
Federalinė centrinė tarnyba šiuo klausimu naudoja beveik tokius pačius argumentus kaip Kentleris.
Išvada: Pagrindinis įstatymas ir Baudžiamasis kodeksas užtikrina ypatingą vaikų apsaugą, ypač nuo seksualinio išnaudojimo.
Tačiau prisidengiant tariamu vaikų apsaugos pretekstu, būtent ši apsauga nuo išnaudojimo yra klastingai panaikinama.
Kai kurie iš šių kraštutinių reiškinių – tai ginčytinos erdvės, skirtos vaikų seksualumui, pavyzdžiui,
glėbesčiojimo urvai, tyrinėjimo ir „masturbacijos kambariai“.
Šiuo atveju pedofilai, vykdantys seksualinį išnaudojimą, gina savo pozicijas, remdamiesi tariamai moksliniais duomenimis.
Kla.TV dokumentinis filmas „Ankstyvosios seksualizacijos pradininkai“ atskleidžia
pedofilinius nusikaltimus vykdančius užkulisių veikėjus.
Tačiau jei politika, valdžios institucijos ir pagrindiniai žiniasklaidos šaltiniai taip noriai skatina šias pedofilines
tendencijas, ar tai nereiškia, kad egzistuoja visa pedofilinių ryšių tinklas, kuriame viena institucija teikia paramą kitai?