„8. klases skolēniem jāizstrādā bordelis visiem“ – tāds bija laikraksta „BILD“ virsraksts 2026. gada 22. maijā.
13–15 gadus veciem skolēniem seksuālās izglītības stundās tika uzdots, cita starpā, izstrādāt atbildes uz šādiem jautājumiem:
„Kādu satura piedāvājumu jaunajam bordelim ir jānodrošina visiem?“
Un „Kādas seksuālās vēlmes ir jāapmierina un jāņem vērā šajās telpās?“
Daudzi vecāki reaģēja ar šausmām.
Bet vai no šī gadījuma tika izdarīti nepieciešamie secinājumi?
Vai varbūt tas ir plāns, kas jau sen tika izstrādāts un tiek īstenots jau bērnudārzos?
Kas tieši stāv aiz tā?
Vai tas ir daļa no dzimumu līdztiesībai veltītās agrīnās seksualizācijas mācību programmas „Seksuālā un dzimumu
daudzveidība kā agrīnās bērnības iekļaujošās pedagoģijas tēmas“?
Kā šī „seksuālā izglītība” nonāca mūsu skolās un bērnudārzos?
Kādam nolūkam īsti kalpo šīs jaunizveidotās mīkstās alas, izpētes un „masturbācijas telpas“?
Šo pasākumu iniciators ir 2008. gadā mirušais seksuālās izglītības speciālists Helmuts Kentlers.
Ar savu zinātniski nepierādāmo tēzi viņš kā neviens cits ir ietekmējis vāciešu viedokli par bērnu agrīno seksuālo izglītību.
Viņš teica: „Bērni jau no dzimšanas ir seksuālas būtnes ar savām seksuālajām vajadzībām un fantāzijām“.
Šo liktenīgo apgalvojumu pedofila Kentlera pēcteči – Uwe Sielert, Stefana Timmermana un Elizabetes Tuideres, kā arī citiem no tā
saukto seksuālo ekspertu akadēmiskās armijas, patvaļīgi tiek pasniegts kā fakts, pat pacelts līdz
premisas līmenim un kopš tā laika atkārtots kā mantru.
Tā ir konsekventi iekļauta arī bērnudārzu seksuālās izglītības koncepcijās, kā arī skolu izglītības plānos.
Šie izglītības plāni ir saistīti ar agrīnās seksualizācijas idejas autoru Helmutu Kentleru un viņa kļūdainajiem secinājumiem.
Kentler bija iesaistīts kā viena no galvenajām figūrām Vācijas mēroga pedofilu tīklā.
Šis tīkls veicināja seksuālu vardarbību pret bērniem un jauniešiem.
Tas institucionalizēja ļaunprātīgu rīcību un aizsargāja vainīgos.
Kentlers, uzņemoties galveno atbildību un darbojoties Berlīnes Jaunatnes dienesta valsts uzraudzībā, bija nodrošinājis bērnus,
kurus izmantoja daļēji iepriekš sodīti noziedznieki, kā arī atklāti propagandējis un
veicinājis šo bērnu seksuālo izmantošanu.
Pašlaik ir pieejami trīs pētījumu ziņojumi, kuros izpētīta arī Berlīnes reģionālās jaunatnes lietu pārvaldes iesaistīšanās
seksuālās vardarbības pieļaušanā, atbalstīšanā un veicināšanā.
„Tie bija neaprakstāmi eksperimenti,“ saka Berlīnes jaunatnes lietu senatore Katharina Günther-Wünsch (CDU),
prezentējot Hildesheimas Universitātes nobeiguma ziņojumu.
Viņa runā par visnomācošāko nodaļu bērnu un jauniešu palīdzības vēsturē.
Tomēr visas institucionāli nostiprinātās un tādējādi galvenokārt valsts līdzfinansētās seksuālās izglītības
iestādes joprojām balstās uz Kentlera un Sielerta teorijām:
Federālā Veselības izglītības centrs, „Pro Familia“, Seksuālās izglītības institūts, Seksuālās izglītības biedrība,
Merseburgas profesionālā augstskola, Seksuālās izpētes, seksuālās medicīnas un tiesu psihiatrijas institūts utt.
Vēl 1997. gadā šīs iestādes kopīgā sanāksmē skaidri atzinīgi novērtēja šos principus un turpināja darbu to garā.
Federālā Veselības izglītības centrāla, kas ir Veselības ministrijas pakļautā
iestāde, šajā jomā pilda izcilu un izšķirošu lomu.
Sadarbībā ar PVO, kas starptautiskā līmenī darbojas gandrīz visā pasaulē, tā veltīja savus spēkus „visaptverošai“
seksuālajai izglītībai valsts līmenī, proti, Vācijā.
Ja rūpīgi izpēta abas organizācijas — PVO un BZgA —, tad to vadības līmenī var sastapties ar
vairākiem ietekmīgu pedokriminālo aprindu pārstāvjiem.
Arī formulējums par „baudas sajūtām” zīdaiņiem, kas atrodams dažās federālajās programmās, ir cēlies no BZgA.
Federālā centrālā iestāde šajā sakarā izmanto gandrīz identiskus argumentus kā Kentlers.
Secinājums: Pamatlikums un Kriminālkodekss paredz īpašu bērnu aizsardzību, jo īpaši pret seksuālu vardarbību.
Taču, aizsegoties ar it kā bērnu aizsardzību, tieši šī aizsardzība pret ļaunprātīgu izmantošanu tiek viltīgi apiet.
Daži no šiem pārmērīgajiem izpausmes veidiem ir strīdīgās brīvās telpas bērnu seksualitātei, piemēram,
„mīļošanās alu“, izpētes un „masturbācijas telpas“.
Šajā sakarā pedofili, kas izdara seksuālo vardarbību, aizstāv savu viedokli, atsaucoties uz it kā zinātniskiem atklājumiem.
Kla.TV dokumentālā filma „Agrīnās seksualizācijas priekšteči” atklāj pedokriminālos vadītājus.
Taču, ja politika, iestādes un vadošie mediji tik labprāt veicina šīs pedokriminālās tendences, vai tad šeit nav runa par veselu
pedokriminālu kliķi, kurā viena iestāde sniedz atbalstu otrai?