«Åttendeklassinger skal designe bordell for alle», lød overskriften i avisen BILD den 22. mai 2026.
Elevene, som var mellom 13 og 15 år gamle, fikk i seksualundervisningen i oppgave å
utarbeide svar på blant annet følgende spørsmål:
«Hvilket innholdstilbud må den nye bordellen ha å tilby alle?»
Og «Hvilke seksuelle preferanser må imøtekommes og tas opp i de ulike rommene?»
Mange foreldre reagerte med forferdelse.
Men ble det trukket de nødvendige konsekvensene av denne hendelsen?
Eller er det snakk om en plan som har vært under utarbeidelse i lang tid og som allerede er satt i gang i barnehagene?
Hvem er egentlig bak dette?
Er dette en del av den kjønnsrettferdige læreplanen for tidlig seksualisering med tittelen «Seksuell og kjønnsmessig
mangfold som temaer i inkluderende barnehagepedagogikk»?
Hvordan kom denne «seksualundervisningen» inn i skolene og barnehagene våre?
Hva er egentlig formålet med de nyopprettede kosekulene, utforskningsrommene og «onani-rommene»?
Disse tiltakene har sitt utspring i arbeidet til seksualpedagogen Helmut Kentler, som gikk bort i 2008.
Med sin vitenskapelig ubegrunnede teori har han, som ingen andre, påvirket tyskernes syn på tidlig seksualundervisning av barn.
Han sa: «Barn er fra fødselen av seksuelle vesener med egne seksuelle behov og fantasier».
Denne fatale påstanden blir av etterfølgerne til pedofilen Kentler, Uwe Sielert, Stefan Timmermanns og Elisabeth Tuider samt
andre fra den akademiske hær av såkalte seksualeksperter, fremstilt som et faktum på egen hånd, ja,
hevet til en premiss og siden gjentatt som en mantra.
Det går også igjen i alle seksuell opplæringskonsepter i barnehager og i skolens læreplaner.
Disse læreplanene har sitt utspring i Helmut Kentler, opphavsmannen til teorien om tidlig
seksualisering, og hans feilaktige konklusjoner.
Kentler var involvert som en nøkkelperson i et tysklandsomfattende nettverk av pedofile aktiviteter.
Nettverket gjorde det mulig å utøve seksuell vold mot barn og unge.
Det institutionaliserte overgrepene og beskyttet gjerningspersonene.
Kentler hadde, som hovedansvarlig og under statlig tilsyn av ungdomsvernet i Berlin, skaffet barn til gjerningsmenn
som delvis hadde tidligere straffedommer, og hadde åpent propagert for og drevet seksuelt misbruk av disse barna.
Det foreligger nå tre forskningsrapporter som også har undersøkt hvordan det berlinske ungdomsverket har vært involvert
i å tolerere, støtte og legge til rette for seksuell vold.
Det skal ha vært «ubeskrivelige eksperimenter», sier Berlins ungdomssenator Katharina Günther-Wünsch (CDU) under
presentasjonen av sluttrapporten fra Universitetet i Hildesheim.
Hun snakker om det mest tyngende kapitlet i barne- og ungdomsvernets historie.
Alle institusjonelt forankrede og dermed for det meste statlig medfinansierte institutter for seksualundervisning
bygger likevel fortsatt på Kentlers og Sielerts teorier:
Det føderale senteret for helseopplæring, Pro Familia, Instituttet for seksualpedagogikk, Foreningen for
seksualpedagogikk, Høgskolen i Merseburg, Instituttet for seksualforskning, seksuell medisin og rettspsykiatri osv.
Så sent som i 1997 anerkjente disse institusjonene eksplisitt disse tesene på et felles møte og videreførte dem i tråd med dem.
Det føderale senteret for helseopplysning, en etat under helsedepartementet, spiller en
fremtredende nøkkelrolle i denne sammenhengen.
Sammen med WHO, som opererer på internasjonalt nivå for nesten hele verden, forpliktet den seg til «helhetlig»
seksualundervisning på nasjonalt nivå, altså for Tyskland.
Hvis man gransker begge organisasjonene, WHO og BZgA, grundig, finner man på ledernivå en rekke
medlemmer fra innflytelsesrike pedokriminelle miljøer.
Det er også BZgA som står bak formuleringen «lystfølelser» hos spedbarn, som går igjen i noen av delstatsprogrammene.
Forbundssentralen bruker i denne sammenhengen nesten identiske argumenter som Kentler.
Konklusjon: Grunnloven og straffeloven sikrer barn en særlig beskyttelse, spesielt mot seksuelt misbruk.
Men under dekke av en påstått barnevernsinnsats skal nettopp denne beskyttelsen mot overgrep på en svikefull måte undergraves.
Omstridte områder for barns seksualitet i form av kosekroker, utforskningsrom og «onani-rom» er noen av disse utvekstene.
I denne sammenheng fremmer pedofile overgripere sine synspunkter ved å henvise til angivelig vitenskapelige funn.
Kla.TV-dokumentaren «Urväter der Frühsexualisierung» avslører de pedokriminelle bakmennene.
Men når politikere, myndigheter og ledende medier så villig fremmer disse pedokriminelle strømningene, er
det da ikke snakk om et helt pedokriminelt nettverk der den ene institusjonen støtter den andre?